Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on Sept 19, 2011 7:21:43 GMT 2
Koppasin mustan satulan Riinan selkään. Tänään en itse pääsisi ratsastamaan, vaan valmistin hevosta Annelle. Nainen seisoi pari metriä meistä, laitellen kypärää päähänsä ja valmistaen itseään. Tamma luimisteli ja näykki uhkaavasti kun sain satulavyötä kiristettyä. Huokaisin. Laitoin ohjat kaulalle, riisuin riimun kokonaan pois hevosen päästä ja annoin sen laskeutua alas maahan. Tarjosin hevoselle kuolaimia, ja kun se otti ne suuhunsa sain suitset kokonaan tamman päähän. Korvat niskaremmin alta ja otsatukka otsaremmin päälle. Riina ravisteli päätään ja sai otteeni irti. Mutta se ei haitannut, sillä en tarvinnut pitää kiinni. Anne otti Riinan ohjat käsiinsä. - Kiitti taas, nainen sanoi ja lähti kävelemään hevosensa kanssa ulos päin. - Eipä mitään. Rennosti hipsuttelin rappusia kohti. Kapusin ne ylös, kävin kaappini luona, ottaen sieltä viimeisimmän Harry Potterin. Oli aika istahtaa lilan sohvan päälle oleskeluhuoneessa ja asettua mukavasti lukemaan jännittävää kirjaa, jossa olin jo päässyt aika pitkälle. Jaksoin lukea kaksi lukua, ennen kuin väsähdin ja jäin kirja sylissäni katselemaan huonetta. Nurkassa oli pieni keittiö ja samassa “siivessä” puinen ruokapöytä ja kaksi penkkiä molemmin puolin. Keskellä lattiaa oli samettinen, ruskea rahi ja sen takana pieni, ruskea pöytä. Sen päällä oli lehtipino ja pinon vieressä oli tyhjä lautanen, jossa oli pari murua. Loviisa oli kertonut, että siinä tarjoiltiin aina välillä jotain hyvää - ja lautanenkin vaihdettiin aina, mutta nyt se oli jäänyt siihen. Pöydän vieressä oli ruskea, pelottava ovi, joka kuulemma vei heinävintille. En uskaltanut mennä sinne eikä minulla ollut siihen mitään tarvettakaan. Ehkä minä vielä joskus ehtisin sielläkin käydä. Kävelin ulos lokerohuoneeseen ja kiinnitin tällä kertaa tarkemmin huomiota tähänkin paikkaan. Oven vieressä oli peili ja sen alla oli pieni kaappi. Sen vasemmalla puolella alkoi lokerikot, ja kaapin lähellä oli oma lokerikkoni. Laitoin Harry Potter- kirjani sinne. Toisella puolella lipastoa oli naulakoita, missä roikkui mm. kaulahuivi, takki sekä sateenvarjo. Naulakoitten yllä oli hattuhylly, jossa myöskin oli pari kamaa. Penkillä naulakoitten alla oli tällä hetkellä kumisaappaita sekä parit ratsastuskengät. Lattialla oli punertava matto, joka oli likainen kaikkien kenkien jäljiltä. Kaikkien lokeroiden alla oli penkki, ja penkkirivi oli pitkähkö. Penkkien alle sattui aina välillä jotain kamaa - tälläkin hetkellä siellä oli jonkun vaaleansininen reppu. Kävelin takaisin alakertaan. Vihreän vessaoven vieressä oli naulakko, johon joku oli riipustanut punaisen sadetakkinsa. Ovessa oli kiva koriste; vaaleanpunainen sydänkyltti jossa luki WC. Käväisin nopeasti odottelutilassa, missä ilmoitustaulu ja limuautomaatti luurasivat. Vilkaisin ilmoitustaulua, jos siinä sattui olemaan jotain kiinnostavaa. “Halpoja loimia myytävänä!” Virnistin ja jatkoin matkaani, sillä ilmoitustaululla ei tänään sattunut olemaan mitään kovinkaan kiinnostavaa juttua. Paitsi toki ilmoitus hoitajahausta, mikä tälläkin hetkellä oli käynnissä - mutta se ei kiinnostanut minua. Toki olisi ollut kiva tietää kuka oli hakenut kellekin hevoselle, mutta ne tiedot olivat lukittu Jossun ja Annen toimistoon, ja ne olivat johonkin laitettu, ettei kukaan niitä löytäisi. Eikä minulla ollut siihen toimistoon mitään asiaa, eli päätin pitää nenäni irti muitten asioista. Kävelin ulos odottelutilan ovesta, ja saavuin suoraan kentälle. Suljin oven perässäni ja katsoin miten Riina liikkui sulavasti omistajansa alla, tällä hetkellä ravaten reippaasti uraa pitkin. Anne kevensi ja kaksikko näytti valtavan hyvältä yhdessä. Kenttä oli aidattu valkoisella, maalatulla puulla. Kenttäkin oli lanattu pari päivää - ellei viikkokin - sitten. Katsoin hetken miten Anne ratsasti hoitohevosellani, ja naisen omalla ylläpitohevosella. Kun olin saanut kyllikseni katselemisesta, päätin mennä tekemään jotain. Kävelin takaisin sisään odotteluhuoneeseen ulkokautta ja menin takaisin käytävälle. Toimisto- sekä satulahuoneoven tullessa käännyin oikealle ja jatkoin matkaani käytävää pitkin. Kävelin tallin vanhaa pääkäytävää pitkin ja ohitin pari kummastelevaa hevosta, ennen kuin saavuin tallin keskiosaan. Pujahdin siitä tallin etupihalle ja katselin ympärilleni. Edessä näkyi Jossun valkoinen puutalo, josta juuri astui ulos vaaleatukkainen mies. - Moro, hän huikkasi ja sulki oven perässään. - Moi. - Onks Chao jo tullut? - Tuleeko Chao! - Joo, soitti Jossulle että tulee. Haluu nähdä Riiviön - kuulemma. - Ihanaa! Hymyilin leveästi ja olin todella onnellinen. Aittabokseista astui ulos Ellu ja hänen varustettu hoitohevonen, Humu. Tyttö tervehti meitä molempia ja käveli luokseni. Maiss ja Siiri, Loviisa ja Pampula, sekä Jossu ja Bris tulivat ulos pihalle. He kaikki olivat näköjään menossa maastoon. - Voitko sä roikkua? Ellu kysyi multa ja suoritin heti tehtäväni nyökättyäni. Kun tyttö oli selässä he siirtyivät pidemmälle minusta. Aloin heti ihailla Josefiinan kuvankaunista hevosta. Bris nyt vain sattui olemaan aivan ihana, ja vallan kaunis FBW. Huokaisin ihastuksesta. - Bris on todella kaunis! tokaisin sen omistajalle. Jossu käänsi katseensa minuun ja hymyili leveästi. - Kiitos paljon. - Pampu on kuitenkin suloisempi! Loviisa tokaisi virnistäen. - No joo, on Bris aivan ihana, mutta on Pampu ja Siirikin tosi nättejä. - Samaa mieltä! Maiss tokaisi naurahtaen. Hymyilin. - Milloin Chao oli tulossa? kysyin Jossulta uteliaana. - Tuleeko Chao? Maiss kysyi. - Joo tulee, Josefiina kertoi katsoen Maissia nopesti. - Se ilmoitti tulevansa viiden aikaan, eli ihan pian. Nyökkäsin ja jäin odottelemaan hänen tuloa. Pian kaksi ponia ja kaksi hevosta lähtivät matkaan syksyiseen maastoon. Jaakko oli näköjään häipynyt luotani ja seisoin itsekseni pihamaalla, jonka syksyn lehdet olivat valloittaneet. Lätäkköjäkin löytyi sieltä täältä, muun muassa parkkipaikalta. Pian auto huristi pihalle ja ratin takana istui tutun näköinen nainen. - Moikka! hän sanoi iloisesti hypätessään ulos autostaan. - Mitä kuuluu? - Moi Chao! Kuuluu ihan hyvää. Kivaa kun tulit! Nainen hymyili. - On aina ihanaa olla näin tervetullu. Mutjeesh, missäs mun neiti? - Anne ratsastaa sillä just nyt kentällä. - Aa, no ei sitten häiritä. Mä voisin vaikka juoda vähän kahvia. Maistuisko sulle? - Mulle maistuu aina kahvi! Kävelimme yhdessä yläkertaan vaihdellen lauseita toistemme kanssa. Nainen kertoi vauvastaan minulle, kun kerta olin niin utelias. Oli vain aina niin ihanaa kuulla kertomuksia äideistä ja vauvoista - vauvat vain olivat niin ihania. Chao keitti meille molemmille kahvit, kerran kun osasi käyttää tuota kahvinkeitintä. Minä kun en osannut - osasin käyttää vain paria kahvinkeitintä ja se taisikin olla… meidän oma. Juttelimme edelleen kaikenlaista, ja kun Chao istahti vastakkaiselle penkille juttelunaiheemme oli Riina. - Miten teillä on sujunut neidin kanssa? Chao uteli. - Hyvin! Varsin hyvin. Riiviötä on ihana hoitaa, se on vaan niin ihana. Ei me oikeastaan olla vielä kovin paljon tutustuttu, kunhan nyt oon käynyt hoitamassa tätä ja sitten ratsastellut. Kyllä mä paljon oon oppinut herkistä hevosista ja Riinaa on muutenkin tosi ihana ratsastaa. Ja on meillä kivaakin ollut. - Ihana kuulla! Riina tosiaan on munkin mieleinen, vaikka saattaa ollakin hieman vaikeampi yksikkö. Mutta parasta tässä on, että sä et tarttee tehä kaikkea työtä kuitenkaan, kun voit kipata osan siitä Annen niskoille, Chao nauroi. Naurahdin itsekin. Chao otti kaapista kaksi puhdasta kuppia, kaatoi kahvinkeittimestä kahvia meille ja ojensi minulle mukin. Sen jälkeen hän otti pienestä jääkaapista * maitotölkin ja kaatoi meille molemmille maitoa. Kiitin naista ja aloin rauhassa hörppiä kahviani. Nainen teki samoin, ja aina välillä juttelimme vähän kaikesta yhdessä. Olimmehan kuitenkin saman ikäisiäkin. Kun kahvit oli juotu jatkoimme pitkään jutteluamme. Siivosin vastineeksi kahvikupit pois ja istahdin sen jälkeen paikalleni jatkamaan juttelua. Ovi avautui ja sisään käveli ratsastusvaatteisiin pukeutunut Anne. - Chao! Ihana ylläri! nainen huikkasi innoissaan ja käveli ystävänsä luo. He halasivat ja Chao hymyili. - Nooh, miten Riiviö oli? - Kiltisti, mutta huomattavasti vähän äksy kun otin varusteita pois. Ei tykkää kun satulavyötä vedetään - ei sitten yhtään… Hymyilin. Riiviö nyt sattui olemaan tuollainen riiviö… Ei mikään helppo yksikkö, sen pystyi helposti sanoa. Sitäkin ihanampi hevonen kuitenkin - varsin ihana hoitohevonen. - Heh, ei se ole koskaan tykänny siitä, enkä usko että se ikinä tulee antamaan kenenkään vetää turhia satulavyöstä, Chao totesi kurtistaen kulmakarvojaan. - No ei… Onko kahvia vielä jäljellä? Chao nyökkäsi ja otti kaapista kupin Annellekin, kaatoi siihen kahvia ja otti sen jälkeen jääkaapista naiselle maitotölkin. Anne tyytyi itse kaatamaan maidot kuppiin ja siivosi sen jälkeen tölkin takaisin jääkaappiin. Hän istahti viereeni ja hörppi rauhassa kahviaan. - Mutta… Mä meen jatkamaan Riinan kanssa, sanoin ja nousin penkiltä. Anne siirtyi paikalleni jotta pääsin ohittamaan hänet. Otin kuppini ja siivosin pois sen. - Selvä… Oli kiva taas tavata! Näkyillään taas, Chao sanoi hymyillen. - Jep, niin oli. Nähdään! Moikka. - Moii. Riina oli jätetty karsinaansa. Tamma hirnahti vaisusti kun tulin paikalle. Huokaisin hymyillen pienesti ja avasin karsinanoven. Pujahdin rauhassa sisään, silitin hoitohevostani ja halasin sitä. Tällä kertaa tamma ei vetäytynyt pois. Se ei vältellyt minua laisinkaan, vaan teki jotain odottamatonta. Se piti jotain erityistä ääntä, samalla kun se varovaisesti tuuppi minua turvallaan selkään. Se hörähti. - Sä olet kultainen eläin, kuulitko? Ihana, juttelin hevoselle ja silitin sen päätä jonka se oli ojentanut varovaisesti minua kohti. Annoin Riinan varovaisesti tutkia minut. Se oli ensimmäistä kertaa kun se uskalsi vaivautua. Huomasin että olin päässyt pitkälle tamman luottamuksen voittamisessa. Rauhallinen hoitaminen kannatti ja tuotti lopulta tulosta. Kun hevonen lopetti tutkimiseni tyydyin antamaan sille suuren suukon poskelle. Pujotin riimun tamman päähän ja vein tamman hymysuin ulos pihalle. Joku erityinen side oli kiinnittänyt minut kiinni Riinaan, ja se side oli alussa ollut sen verran pitkä, etten meinannut yhtään nähdä tammaa kuvituksissani. Mutta nyt olin paljon lähempänä, ja jo niin pitkällä, että kurkottamalla pystyin koskettamaan hevosta. Olin onnellinen hoitaja. Rakastin tätä, paljon. Mahdottomasti. * = en ollut täysin varma oliko se astianpesukone taikka jääkaappi, mutta arvelin sen olevan jääkaappi. :--D Kun siis käy katsomassa “Klikkaile tallissa” ja menee oleskeluhuoneeseen, niin siellä penkin takana on tuo valkoinen juttu. :--D 12 hoitokerta
|
|
Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on Sept 25, 2011 20:03:02 GMT 2
25.09.11 Liian hyvää ollakseen totta Riina asteli päätään ravistellen hiekkatietä pitkin puhisevan Taigan vierellä. Liina hihitteli ponin selässä juuri kerrotulleni halvalle läpälle - minä taas virnuilin ja suljin silmäni hetkeksi. Vettä tuli tihkuttaen taivaalta ja syksyinen maisema oli todella kaunis. Oranssinväriset lehdet tipahtelivat puista edelleen - nyt puissa ei ollut läheskään yhtä paljon vihreitä lehtiä kuin viikko sitten. Syksy tuli ja vauhdilla. “Aatella, että nyt Seppeleessä on taas ihan miljoona kävijää. Nyt se rauhakin on sitten poissa. Tai siis, mitä mä valitan. Vähemmän töitä meille - tallitöitä ajatellen”, tyttö virnisti. “Uudet hoitajat on kyllä aika tyytyväisiä. Kivaa kyllä kun on taas uutta verta tässä joukossa, ja niihin uusiin tutustuminen tulee muutenkin olemaan tosi kivaa.” “Ihan samaa mieltä. Tosin mua ne ei häiritse, mutta en mä tiedä. Oonhan mä toki onnellinen heidän puolestaan että ovat hoitohevosen saaneet täältä. Se kun ei satu mitään kovin helppoa olemaan.” “No ei. Tai siis on se jos on huollella tehty hoitohakemus ja muutenkin näyttää hyvää kuvaa itsestään. Oikealla asenteella sen hoitopaikan kyllä saa.” “Jep. Mä oon ihan oikeasti yllättynyt kun mut valittiin Riinan hoitajaksi. Tai siis joo, ymmärrän mä kai sen, että musta näkyi se innokkuus, kerran kun hain tammalle kaks kertaa, mutta.” “Ravia?” tyttö kysyi murtaen hetkellisen hiljaisuuden. Olimme molemmat vaipuneet mietteisiimme, minä ainakin mietin uusia hoitajia. Muistan vieläkin sen tunteen kun ensimmäistä kertaa astelin sisään tallinovesta hoitajana. Se oli mahtava tunne - varsinkin kun tiesi, että oli osa sitä poppoota. Seppeleen takia olin myös saanut monta uutta tuttavuutta, enkä kadu hetkeäkään siitä ajasta, jota olen Riinan kanssa viettänyt. “Joo! Vaikka tonne ton talon kohdalle?” kysyin osoittaen pitkällä olevaa punaista taloa. Tiesin että tie johtaisi sinne, sillä olinhan mennyt tätä tietä pitkin joskus, maastolenkille sattuessani. Huomasin Linan nyökkäävän ja aloimme heti patistaa ratsujamme raviin. Minulle se ei ollut mikään kovakaan työ; pieni napsautus pohkeella ja Riina jo nopeutti tempoaan. Pian tamma nosti ravin ja ravasi nätisti hiekkatietä pitkin, samalla kun Taiga innoissaan säntäsi vierellämme. Vauhdin huuma vei mukanaan. Hymyilin leveästi saadessani mielessäni todeta, että tämä oli totta. Hengitin syvää raikasta syysilmaa, sillä sade sai sen tuoksumaan mahtavalta. Maa kostui selvästi ja kaviot kopisivat ihanasti maata kohden. “Tää on ihanaa!” Lina huudahti innoissaan ja patisti ratsuaan nopeampaan tempoon. “Ihanaaaaaa!” Naurahdin tytölle ja kevensin tamman nopeaan tahtiin. “Laukataanko ihan pieni matka?” kysyin vilkaisten nopeasti tyttöön. Hän nyökkäsi hymyillen leveästi, jonka jälkeen alkoi painella pohkeita Taigalle. Tein ihan samoin; siirsin jalkani ja napautin laukkapohkeet. Olin otettu kun hevonen nosti laukan lähes heti, pienestä pukista huolimatta. Tamma laukkasi lujaa tietä pitkin ja minä nousin kevyeeseen istuntaan. Taiga juoksi vierellämme mutta lähti hiljaa jäämään taaksemme. Annoin Riinan laukata pitkin ohjin ja huomasin miten tamma innostui. Hiljalleen aloin hidastaa hoitohevostani rauhalliseen raviin, ja siitä lopulta käyntiin. Taiga laukkasi meidät kiinni, hieman edellämme Lina hidasti ponin ravista käyntiin. Annoin tammalle pitkät ohjat ja se puhisi pärskien. Huokaisin onnellisena ja katsoin taivasta. “Tää on ihanaa. Ihanaa elämää.” “Makeeta”, Lina totesi. “Liian hyvää ollakseen totta.” Harmillisesti hevoset kävelivät tallinpihaan. Pysäytin Riinan tallinoven eteen etupihalle ja taputin tamman kaulaa, nojautuen eteenpäin. Hevonen heitteli hellästi päätään ja pureskeli kuolainta. Liu’uin alas satulasta ja kiitin Linaa. “Oli tosi kivaa. Otetaan taas uusiks”, Lina sanoi. Nyökkäsin. Hymyillen talutin Riinan sisään talliin, vein hevosen omalle karsinalleen ja aloin riisua varusteita. Saatuani kaikki varusteet pois laitoin tammalle riimun päälle, ja annoin hevosen hörppiä vettä. Suljin karsinanoven ja vein varusteet omalle paikalleen satulahuoneessa. Satulan saadessani pois huokaisin, sillä se painoi jonkin verran. Suitsien kuolaimet pesin ennen kuin laitoin suitset roikkumaan paikalleen ristitettynä. Oli aika palata takaisin hoitohevoseni luo. Riina seisoi karsinassaan ja pärskähti päätään ravistaen kun tulin takaisin. Se oli löytänyt jotain syötävää karsinan pohjalta. Avasin karsinanoven ja menin sisään, kokeillen tamman hikistä karvapeitettä. Nakkasin tammalle loimen päälle, ennen kuin napsautin riimunnarun kiinni riimuun ja aloin kävellä hevosen kanssa ulos pihalle. Sade sen kuin yltyi. Vein tamman tarhaa kohden ja napsautin koko riimun pois tamman päästä kun olin saanut portin avattua. Reippaasti tamma ravasi tarhakavereittensa luokse, hörähti vaimeasti ja alkoi oitis syödä. Istahdin oleskeluhuoneen sohvalle katsellen kattoa. Kuuntelin mitä tytöt juttelivat. Monta en edes tuntenut - uusia hoitajia nimittäin oli poppoon seassa. Tästä se tutustuminen alkoi. 13 hoitokerta Merkki erityisen syksyisestä suorituksesta ansaittu: =) Anne
|
|
Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on Oct 9, 2011 18:24:41 GMT 2
9.10.11 When the night has come... Harja liikkui voimakkaasti tamman karvan yllä, poistaen mahdollisimman paljon pölyä ja likaa päivän ajalta. Ilta oli hämärtymässä ja puolikuu valaisi jo taivasta kauniisti. Oli kaunis ilta. Tallissa radio lauloi hiljaa. Oli rauhallista, sillä hevoset oli tuotu sisälle ruoka-ajan takia. En ollut päivän aikana ehtinyt käydä tallilla, mutta olin niin kovasti halunnut nähdä Riiviön, jotta olin lupautunut tulla auttamaan ruoka-aikana. Pari hoitajatyttöä olivat edelleen tallissa ja hoitivat hoitohevosiaan samalla tavalla kuin minäkin. Riina oli leppoisalla päällä kun se hiljaa seisoi paikoillaan turvallisen karsinansa sisällä. Sen korvat liikkuivat leppoisasti edestakaisin, mutta tamma ei tehnyt mitään. Huokaisten hevonen alkoi varovaisesti sulkea silmiään, mikä minun mielestä oli todella suloista. Naamalleni kasvoi pieni hymynpoikanen, kun siirryin toiselle puolelle jatkamaan harjausta. Tunsin itseni väsyneeksi. Päivä oli ollut pitkä ja edessä oli vielä levoton yö, koska olin päätynyt ottamaan hoitokoiran kuukaudeksi. Senkin kanssa riittäisi tekemistä, mutta ehtisinhän minä. Minulla oli aikaa. Riina ei piitannut vaikka harja tipahtikin pari kertaa lattialle huonosta otteestani. Nostettuani sen taas jatkoin hoitamista, mutta pian vaihdoin harjan kaviokoukkuun. Nostin tamman kaviot vuorollaan ja puhdistin ne mahdollisimman tarkkaan, jotta yöllä olisi sitten mukavaa. Harjauksen aikana kiinnitin huomiota siihen, ettei karsinassa ollut niin paljon turvetta. Sitä voisi vähän lisätä. Laitoin kaviokoukunkin lopulta harjapakkiin ja siirryin ulos tamman karsinasta. Suljettuani karsinanoven vein harjapakin paikoilleen satulahuoneessa, mihin sitten jäin hetkeksi tuijottelemaan. Huoneessa oli siistiä. Etupihalle johtavan oven lasit olivat hellästi huurussa ja ulkona oli ihanan pimeätä. Tummahkot pilvet peittivät jossain paikoin jännän väristä taivasta - vaalea oranssin sävyin. Lähdin astelemaan takaisin Riinan karsinalle. Riiviö oli ihan väsynyt, mutta sen mielenkiinto nousi kun se näki Annen kärräävän rehujaan karsinan luo. Nainen työnsi rehukupin käsiini ja loi minuun katseen. “Voithan sä nää antaa?” “Voin toki”, vastasin heti ja nyökkäsin. “Turpeet on muuten loppumassa tuolla Rimpun karsinassa. Ajattelin että niitä vois vähän lisätä?” “Ai niin, unohtui ihan. Joo, pitihän mun lisätä ne jo päivällä kun karsinan siivosin nopeasti, mutta unohtuipa se sitten toki. Sä voit hakea ne sitten kun oot antanut rehut tammalle, kai sä tiiät missä ne on?” “Juu, tiiän.” Anne nyökkäsi tyytyväisenä ja lähti luotamme. Avasin karsinanoven varovaisesti ja hymyilin hevosen innostuneelle ilmeelle. Korvat olivat hörössä ja katse kuin liimattuna rehukuppiin. Tamma säpsähti ja liikahti taaksepäin kun tein jonkinlaisen äkkinäisen liikkeen kädelläni. Unohdin aina, ettei Riina ollut lauhkea kuin lammas, jolloin rauhalliset liikkeetkin jäivät pois. Mutta minäkin tarvitsin harjoitusta - en ollut tottunut tähän ihan vieläkään. Kuten ei myöskään Riina. Laitoin rehut kauralaariin ja annoin tamman alkaa syödä. Riiviö tökkäsi oitis turpansa kauralaariin ja alkoi mutustella rehujaan. Hymyilin. Kävelin ulos karsinasta, sulkien karsinanoven tutusti perässäni. Lukko reistaili kuten lähes aina, mutta olin jo tottunut siihen, joten hetkellinen kinastelu lukon kanssa riitti, ennen kuin se kiltisti meni paikoilleen. Kävelin rehuhuoneeseen hakemaan turpeet, mitkä otin huolettomasti syliini ja aloin kanniskella niitä takaisin pöllön karsinalle. Taas avasin karsinanoven ja heitin turpeet lattialle, alkaen jalallani siirrellä niitä tyhjiin kohtiin. Eihän syliini mahtunut paljon, mutta ainakin jonkin verran, ja se näytti riittävän. Riina oli nostanut päänsä kauralaarista ja mutusteli suuhunsa saatuja herkkuja nautinnollisesti. Olin kävelemässä ulos karsinasta kun huomasin miten hevonen työnsi turpaansa minua kohti. Huomaamattani turpa osui poskeeni - kuolainen turpa siis - ja tunsin miten poskeni tuli märäksi. “Riina! Käytöstapoja”, sanoin tammalle naurahtaen ja aloin pyyhkiä poskeani collegeni hihaan. Näytin hevoselle kieltä ennen kuin poistuin karsinasta, edelleen hieroen poskeani. Daniel käveli kättään heilauttaen luokseni. “Morjens”, mies sanoi. “Hei, sulla on…” “Mitä?” Dani osoitti poskeani. Ennen kuin ehdin reagoida seuraavaan liikkeeseen tunsin miten miehen hiha puhdisti poskeani. Virnistin ja katselin miestä joka tutki poskeani, siirsi kättään naamansa eteen ja katsoi hihaansa. “… kuolaa poskellas.” “Jep, Riina”, huokaisin ja hymyilin. “Kiitti.” “Nou proplem.” Katsoin taakseni hetken ennen kuin katsoin taas mustatukkaista miestä. “Mitä sä teet huomenna? Oothan sä jo ratsastanut Topilla?” “Oon joo. Emmä tiiä, en mä tiiä jos ehin tulla.” “Ehit kyllä! Mennäänkö vaikka kentälle työskentelemään tai vastaavaa, sinä ja Topi, minä ja Riina.” “Tota. Ehkä. Onks Lunnilla sun numero?” “Puhelinnumero? On. Luulisin”, sanoin tuumien hetken. “Onhan sillä. Pakko olla. Mulla on ainakin Lynnin.” “No, mä nappaan sun numeron sen kännykästä ja tekstaan tai soitan sulle, kertoen sitten lähemmin siitä jos tuun?” “Sopii!” Mies hymyili ja lähti astelemaan pois. “Nähään”, tuo sanoi heilauttaen kättään. Pian miehen selkä häipyi näkyvistä. Naamalleni kohosi hellä puna, samaten vino hymy. Hetken odottelun jälkeen menin Riinan karsinalle, katsomaan jos tamma jo oli syönyt. Olihan se. Avasin karsinanoven ja menin sisään karsinaan edelleen hymyillen vinosti. Menin tamman lähelle ja silitin hevosta samalla kun annoin sille suukon kaulalle. “Mä rakastan Seppelettä”, totesin hevoselle. Se huokaisi, aivan kuin sanoakseen “Niin, vielä.” Seppele. ♥ 14 hoitokerta
|
|
|
Post by Anne on Oct 13, 2011 13:06:38 GMT 2
16.10.2011 Hubertusratsastuksessa![](http://www.seppele.piirroshevoset.com/kuvat/heppakuvat/riinasikke03.jpg) Jeccu ja Riina sekä Pipsa ja Sikke maasto-osuudella. Spessu Jeculle ja Pipsalle!
|
|
Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on Oct 23, 2011 8:39:50 GMT 2
Aivan mielettömän ihana kuva, Anne! Kiitos!23.10 Höst Hidastin puhisevan tamman raviin ja aloin keventää. Riina oli vetänyt hienon laukkaosuuden. Asetin tamman kulmiin ja tein pari volttia. Pidin kunnon tuntuman hevosen suuhun ja kevensin vain pienesti. Pian istahdin täysin satulaan ja myötäilin tahtia, nojasin taaksepäin ja pidin tasapainoani. Pidin kantapäät alhaalla ja koitin pitää jalkani paikoillaan, jotta ne eivät karanneet jalustimista. Ohitimme kentän kopin pari kertaa. Vaihdoimme suuntaa ja jatkoimme edelleen ravaamista hetken aikaa. Tamma oli reippaalla päällä ja energiaakin löytyi, vaikka olin luullut, että hevosen energiat olivat loppuneet edes hieman tämän treenin aikana. Ei niin ei. Annoin tamman kävellä ja pidensin ohjaa hieman. Riina huohotti ja minä virnistin. Olinhan minä sittenkin saanut tamman puhdin hieman loppumaan. Taputin tamman kaarevaa kaulaa ja päästin ohjat valumaan pitkiksi. ”Loppukäynnit meneillä?” Dani kysyi taluttaessaan Topia sisään kentälle. ”Joo, mutta tulkaa vaan.” Mies nyökkäsi. Parin kierroksen jälkeen käänsin tamman kaartoon ja taputin hevosta kiitokseksi. Hyppäsin alas Riinan selästä ja löysensin heti satulavyötä parilla reiällä. Nostin jalustimet ja talutin tamman perässäni, sisään talliin. Riisuin tammalta suitset ja laitoin riimun hevosen päähän. Pistin suitset roikkumaan karsinanoveen odottelemaan kunnes olin saanut satulan pois tamman selästä. Se ei painanut paljoa mutta toki vähän. Suljin karsinanoven ja kanniskelin satulan ja suitset satulahuoneeseen. Laitoin satulan sen huovan kanssa paikoilleen ja vein kuolaimet pesuun pesukarsinaan. Saatuani ne pestyä ristitin suitset ja vein ne paikoilleen satulahuoneeseen. Seisoin karsinan ulkopuolella ja katselin hoitohevostani. Se katseli minua ja tuli oven luokse. Seisoin nojautuneena oveen ja tamma vaikutti erittäin kiinnostuneelta siitä. Se haisteli käsiäni, joten annoin kämmeneni sille haisteltavaksi. Tamma nuoli varovaisesti kättäni ja minä virnistin. ”Hölmö heppa.” Kaivoin taskustani porkkananpalasen ja ojensin kämmeneni hevoselle. Tamma noukki palasen siitä ja mutusteli sen kiltisti. Otin harjapakista kumisuan ja pölyharjan ja avasin karsinanoven. Menin sisään karsinaan ja suljin oven, jotta hevonen ei pääsisi karkaamaan. Hieroin tammaa kumisualla ja välillä harjasin pölyt pois pölyharjalla. Taputtelin tammaa kaikessa rauhassa ja harjailin pitkän aikaa. Tamma ei kovasti siitä pitänyt muttei virnuillutkaan. Välillä se luimisti korviaan mutta tiesin että se sisäisesti nautti hoidosta. Mitäköhän tästä talvesta tulisi. Ajattelin jo joulua vaikka oli vain lokakuu. Joulukuussa tallilla olisi varmasti ihan mielettömästi hulinaa ja paljon joulufiilistä. Glögiä juotaisiin ja oleskelutilassa naurettaisiin ja juteltaisiin joululahjoista, toivelistoista, aatosta... Hymyilytti koko jutun ajatteleminen. Leivoittaisiin pipareita ja kuorutettaisiin erilaisilla väreillä. Siitä tulisi ihan mieletöntä. Siitä tulisi ensimmäinen joulu Seppeleessä. Ja se olisi varmasti todella ihanaa. Kaviot narskuisivat lunta vasten ja voisi mennä ilman satulaa, eikä tarvinnut pelätä jos tipahtaisi selästä. Eikä se haittaisi mitään, sillä eihän se voisi sattua, kun lumi oli niin pellavan pehmeätä ja ihanaa. Illoista tosin tulisi pimeitä, mutta eipä tuo haitannut. Olihan nytkin jo pimeätä aikaisin, eikä sille voinut mitään. Toki se oli hieman inhottavaa, en minä pimeästä tykännyt, mutta asian kanssa vain piti elää. Eikä pimeys ollut mikään paha juttu kun oli Seppeleessä. Kentän valot valaisivat melkein koko pihaa ja olihan tallissakin valoa, mikä tuli pihalle saakka. Mutta nyt ei ollut pimeätä näin keskellä päivää. Oli iltapäivä, kello läheni neljää, ja oli ihana sunnuntaipäivä. Huomenna pitäisi taas hakeutua töihin, voi ei, näin ihanan syysloman jälkeen. En halunnut ajatella sellaista surkeutta nyt kun pystyin viettää aikaa ihanan Riinani kanssa. Tamma hörähti vaimeasti ohikulkevalle Leeville. ”Moi Carkki”, tervehdin naikkosta joka talutti hevosensa tuon karsinaan. ”Moimoi Jeccu.” Puhuimme hetken niitä näitä ennen kuin laitoin harjat takaisin harjapakkiin. Taputin hetken tammaa ennen kuin napsautin riimunnarun kiinni vihreään riimuun. Talutin Riinan ulos syksyiselle pihalle. Tarhassa oli ihan mielettömästi puista tipahtaneita lehtiä. Teki mieli haravoida siellä kun olin sen vertainen perfektionisti, mutta en viitsinyt. Ei kai se ollut niin tarkkaa, ei hevosia tainnut kiinnostaa. Nythän oli syksy ja maassa piti olla reilusti oranssia, kuten aina. Päästin Riinan suureen tarhaan Lailan ja Myntin, sekä monen muun kauniin hevosen seuraksi. Taputin tamman peppua kun se eteni hiljalleen sisään tarhaan kavereittensa seuraksi. Sinne se asteli, Myntin luokse, sujautti päänsä heinän sekaan ja alkoi syödä. Niin olin taas työtön. Oli todella mukava työskennellä Riinan kanssa ja olisin voinut jatkaa sitä pitkän aikaa, mutta joskus tammankin piti saada levätä ja mennä kavereitten kanssa hengailemaan. Vein riimun paikalleen talliin ja kannoin harjapakinkin satulahuoneeseen. Kävelin ylös rappusia jotta pääsin oleskeluhuoneeseen. Riisuin kengät jalastani ja avasin oven, suljin sen perässäni ja istahdin sohvalle Ellun viereen. Hän räpläsi puhelintaan. ”Heippa”, sanoin tytölle ja sain hetken hiljaisuutta. ”Kappas, moi!” Jatkoimme jutteluamme hetken mutta pidimme toki taukojakin, jotta me molemmat saimme rentoutua. Varsinkin minä harjausurakan jälkeen, mikä tosin oli ollut todella kivaa. Nyt Riina oli puhdas tarhassaan ja kunnollinen harjaus oli taas suoritettu, joten seuraavina kertoina jos oli kiire, ei tarvinnut huolehtia kunnollisesta harjauksesta, vaan sai hieman luistaa työstä. Seppeleessä oli aina niin rentoa. Jäin siihen sohvalle moneksi minuutiksi vaikka olisin voinut mennä kotiin. Ellu oli kuitenkin kivaa seuraa. Juttelimme samalla Maissista jota ei enää Sebessä näkynyt; hän oli lopettanut. Lina liittyi seuraamme, ja juttelusta tuli entistä vilkkaampaa. 15 hoitokerta
|
|
|
Post by Anne on Oct 25, 2011 18:30:54 GMT 2
|
|
Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on Nov 20, 2011 18:22:03 GMT 2
19.11 Daniel + maasto = o'ou ”Dänii!” huudahdin virnistäen jätkälle. Mies ei edes vaivautunut nostamaan kättään. Hiukset olivat kosteat ja jätkän naama oli venähtänyt. Eipä näyttänyt kovinkaan tyytyväiseltä, jos nyt osasin oikein lukea ihmisten ilmeitä. Hän käveli eteeni. Edelleen se sama virne naamallaan, ärsyyntynyt, vihainen ja jos vain jätkä olisi jaksanut, olisi se varmasti murissutkin. ”Saatanan jääkiekkomatsit”, Daniel sanoi saatuaan vihdoin suunsa avatuksi. Ehkä miehellä kuitenkin oli aikaa vuodattaa surkuaan minulle? ”Mitä? Mitä sä menit tekemään?” kysyin hämmentynyt ilme naamallani. ”Tapoiksä jonkun?” ”No ei taposta ihan pelikiellolla ehkä selvittäis... mä vaan näpäytin tuomarille yhestä asiattomasta tuomiosta!” ”... Dani kultapieni, joskus on parasta pitää se sun turpas kiinni.” ”Jea, huomattiin. Mutku ei se vaan pysy jos on noin epäreiluu meininkii!” Huokaisin hymähtäen varovaisesti. Vedin miehen mukanani sisään talliin, eikä hän edelleenkään tehnyt mitään muuta, kuin tuijottanut eteensä ja huokaissut. Mutisikin jotain ihan ymmärtämätöntä, vaikka luulinkin osaavani ufokieltä. Sanomatta mitään mies käveli omille teilleen. Kohautin olkiani Ellulle joka katseli kysyvästi Danin suuntaan. ”Jätkä sai itselleen pelikiellon”, selostin ja jatkoin matkaani. ”Ei järin hyvällä tuulella, juu sii.” ”Aa, no then ai get it.” Kävelin yläkertaan, vaikken ihan tiennyt mitä tehdä siellä. Oleskeluhuoneen ovi oli avoinna ja joku siellä seisoskelikin pöydän ääressä. Vaalea, lyhyt tukka, muutenkin aika pitkä hemmo. ”Hei Jossu”, tervehdin naista ja katselin hänen suuntaansa. ”Ai moi! Vitsi, jokuhan olis voinu sniikata mun taakse ja tappaa mut”, Jossu huokaisi. ”Eiku... ålrait, Jaakon MW3 pelailut taas jääny mieleen.” Virnistin. ”Se on muuten aika hyvä peli.” ”No, miten sen nyt ottaa”, Jossu sanoi. ”Kai, mutta mä en vaan ymmärrä noitten sotapelien päälle paljonkaan mitään. Jos olis hevospeli niin kai sitten joo! Mutta aikuisella naisella riittää muutakin tekemistä kuin pelaamista, kun on kokonainen talli pyöritettävänä.” Nainen huokaisi. Virnistin. Olinhan minäkin aikuinen nainen, mutta kuitenkin oli aikaa pelata. Enhän mä nyt sanonut että pelailin kokoajan, joskus, kun satuin veljen viereen istumaan. Sillä kun pelit oli hallussa ja oli muutenkin aikaa pelaamiseen, sekä massia niitten ostamiseen. Toisin kuin muilla. Yläkerrasta ei löytynyt mitään jännää. Paitsi laukkuni joka oli täynnä kaikkea tavaraa, jota olin viimeviikolla etsinyt vaikka kuinka. Täältähän se löytyi, juuri sieltä, mistä ei olisi osannut hakea. Riina. Se kaunis vaalea tammamamma seisoi siellä tarhassaan ihan tietämättömän näköisenä. Sillä oli keltainen fleeceloimi yllään. Tamman klipattu turkki ei ollut vieläkään varmaan kasvanut. Kävelin sisään tarhaan riimu roikkuen käsissäni. Pimeys alkoi jo hiipiä nurkkiin, mutta onneksi kentän valot olivat päällä. Ne valaisivatkin lähes koko pihan. Tarhojen nurkat olivat pimeitä ja hevosetkin näkyivät hieman huterasti. Kyllä ne kuitenkin näkyivät ja ne erottuivat hyvin toisistaan. Hymyilin hevoselle ja silittelin sen silkkistä turkkia. Tamma haisteli minua uteliaana mutta käänsi hetken päästä päänsä pois. Pujotin riimun hevosen päähän ja kävelin porttia kohti. Tai ainakin yritin, sillä takanani oleva hevonen lagasi valtavasti. ”Riina, tuu nyt!” sanoin ja nyin riimunnarusta. Pidin selkäni käännettynä hevosta vasten, ja koitin saada Riinaa liikkeelle. Se otti hitaan askeleen ja pian se seurasi minua nätisti. Avasin portin ja suljin sen taas perässämme. Ihme, kun uusia hoitajia ei näkynyt. Tosin kello oli jo aika paljon, joten olisihan se voinut olla parempi idea käydä päivällä uutta hoitohevostaan vilkaisemassa. Eikä sitä välttämättä tarvinnut tulla ensimmäisenä päivänä tekemään tuttavuutta nelijalkaiseen ystäväänsä, vaikka olin itse tehnyt niin. Suljin tamman hetkeksi omaan karsinaansa. Laitoin riimunnarun roikkumaan karsinanoveen ja otin pari askelta vihreätä kaappia kohti, mihin Anne oli siirtänyt tammansa harjapakin. Otin sen käsiini ja kävelin takaisin Riinan karsinalle. Katselin hevosta hetken ennen kuin avasin karsinanoven. Se oli niin suloinen. Riisuin Riinalta sen loimen ja laitoin viltin roikkumaan oveen. Aloitin harjausurakan hieromalla tammaa kumisualla. Tein selväksi pölyille että nyt ne saisivat kadota kunnolla, minähän en tallista lähtisi ennen kuin hevonen oli puhdistettu kunnolla. ”Jeccu, lähetsä maastoon mun kaa?” Dani kysyi ilmestyttyään karsinan eteen. Riina säpsähti, aivan kuten minäkin, miehen äkkinäiselle saapumiselle. ”Joo toki!” vastasin hieman hämilläni. ”Ilman satulaa, jees?” Miehen pään sisällä raksutti. Hän katsoi kattoon hetken ja näytti tuumivan jotain tosissaan. ”Mjöm, joo. Kai.” * Kuten aina suitsia laittaessani tamma nosti päänsä kattoon, ja minulla oli aina sama ongelma. Sain suitset pujotettua hevosen suuhun ja olin oikein tyytyväinen itseeni, mutten voinut nyt alkaa tanssia mitään ilotanssia. Jos olisin alkanut, olisi kuolaimet tipahtanut ulos hevosen aukinaisesta suusta ja olisin taas joutunut ottaa koko urakan uudelleen. Ehkei se tanssi kuitenkaan ollut ihan sen arvoinen. Kun korvat oli laitettu niskaremmin taakse, oli aika pienelle ilotanssille. Tanssahdin siinä ympyrää hetken kunnes jatkoin suitsimista muina miehinä. Onneksi Riina oli jo tottunut minuun ja outouksiini, eikä sen kummastunut ilme enää näyttänyt kovinkaan hämmentyneeltä. Dani odotteli jo Topin kanssa meitä pihalla. Mies oli jättänyt satulan pois, vaikka olin hetken uskonut että se kuitenkin olisi Topin selässä kun tulisimme Riinan kanssa pihalle. Mutta se ei ollut. Ehkä jätkä kaipasi hieman jännitystä ja iloa tähän päivään, kun matsikin oli mennyt hieman huonosti? Katselin ympärilleni löytääkseni jonkin hyvän paikan, mistä nousta Riinan paljaaseen selkään. Löytyihän sieltä kivi ja astelin sitä kohti. ”Tarviitko sä apua?” Daniel kysyi ja pysäytti meidät. ”No, kyllä mä tosta kivestäkin voin selkään nousta.” Dani pudisti päätään ja otti otteen jalastani. ”Kapteenin velvollisuus...” ”Ooksä kapteeni?” kysyin hämilläni istuessani Riinan selässä. ”No en ihan...” Miehen kasvoille kohosi pieni hymy, johon vastasin leveästi hymyillen. Mies hyppäsi Topin selkään siitä kivestä, mistä olin itse suunnitellut hypätä. No, kohtelias mies kun kohtelias mies. Ei sille mitään mahtanut. Ja jos ei olisi ollut kohtelias, olisin kertonut asian eteenpäin Lynnille, ja olisihan naikkonen saanut ihan läksyttää miestään. Eikun... Astelimme rennosti tietä pitkin. Annoin Riinalle pitkät ohjat ja se pärski tyytyväisenä. Kävelimme pitkän aikaa hiljaisuuden valliessa. ”Kivaa kun tänne on tullut uusia hoitajia taas”, totesin. ”Jees, lisää hovineitejä pyöriteltäväksi, hehhe”, Dani nauroi. Huokaisin ja nostin naamalleni virnistyksen. Justjoo, tällastako taas. ”Pokkuroimaan ja palvelemaan...” mies jatkoi. Katselin miestä tyhmä ilme kasvoillani ja tönäisin jätkää. Dani hätkähti rivoista ajatuksistaan ja katseli mua kuin elävä kysymysmerkki. Oli pakko nauraa Dänipojun ilmeelle. ”Heei! Miks sä noin teit?” ”Sulla on jätkä ihan liian suuret luulot itsestäs, poksahda jo ulos sieltä kuplastas!” ärähdin nauraen. Huomasin että Danin masennusmieli oli häipynyt tyystin. Olin tyytyväinen saavutukseeni; mies katseli edelleen ihan kysyvästi ympärilleen ja alkoi koota ohjia käsiinsä. Tiesinhän minä, jätkä ampaisisi karkuun uljaan ratsunsa kera. Ei kai se vaan pelännyt mua, höh? ”Mä lähen nyt sua karkuun!” Dani virnisti ja napautti Topille pohkeita. ”Mä pelkään sua niin hirveästi.” ”Kannattaakin!” sanoin ohjia lyhentäen ja varauduin Riinan ampaisulle. Topi lähti reippaaseen raviin ja sen ratsastaja istui hyvällä tasapainolla selässä. Napautin Riinalle kerran pohkeita ja oma ratsuni jo kipitti heidän perään. ”Hoho, en mä nyt susta tällaista olis uskonu!” Dani huudahti nauraen. ”Ai mitä?” ”No että sä jahtaat mua!” Oli minun vuoroni katsella Dania ihan hämmentyneenä. Mistä ihmeestä se nyt taas puhui? Joskus jätkän jutut vaan meni niin ohitse, kuin lepakko ihmisen ohitse pimeässä luolassa. Kuului vaan suhahdus ja tsäm, sitä oltiin ihan poissa. ”Mistä ihmeestä sä taas keskustelet?” kysyin mieheltä. Olimme Riinan kanssa saavuttaneet paikan ihan heidän viereltä. Maisemat vaihtuivat vilauksessa kun käännyimme sisään leveähkölle metsätielle. Kai meillä nyt sitten oli tarkoitus kiertää Liekkijärvi? ”Mä keskustelen sun salaisesta rakkaudesta mua kohtaan.” ”Toki, mä oon ihan in lööv sun kanssas. Lynn ei vaan saa tietää sitä”, totesin iskien silmää jätkälle joka juuri sinä hetkenä katseli minua. ”No ei vaan, ihan oikeasti, tuu pois sieltä sun kuplasta.” ”No mutkun siellä on niin mukavaa. Vaan istua ja uneksia.” ”Mut Dani, ootko sä joskus ajatellu ettei kaikki naiset vaan kaadu kun sä astelet ohi?” Mies katseli minua hetken ja avasi suunsa. ”Mut Jeccu hei--” ”Kaatuuhan, jos sä et oo ollu suihkussa, niin sun lemu kaataa ihan kenet tahansa!” Olin revetä itselleni. Vaikka Dani luuli olevansa maailman viisain ihminen ja kaikki parhaitten juttujen keksijä, oli pakko myöntää, että olin minäkin aika viisas! Oli pakko hidastaa Riina käyntiin sillä olin meinata kyllähtää pepulleni lehtien päälle. Mieskin hidasti Topin ja virnisti minulle surullisesti. Se oli leikkihymy, kyllä minä sen tiesin, mutta oli pakko lopettaa nauraminen ja koittaa vääntää jätkän suulle taas hymy. En kestänyt kun joku kiva tyyppi mökötti. Ei varsinkaan, jos se oli Dani. Paitsi että se oli lähes mahdotonta; Danin mököttäminen. ”Joojoo, läppä oli”, virnistin. ”Kovin hauskaa.” ”Hei hapannaama. Haluutsä hapankorppua?” ”Turpa!” ”HEI KATO, näillä meiän alla olevilla otuksilla on sellanen!!” Mies katsoi minua entistä happamasti mutta purskahti nauruun. ”Sä oot ärsyttävä, hirveen ärsyttävä.” ”Kylläh, tiedän.” Jatkoimme ravailua hetken aikaa. Olimmekin kävelleet jo aika pitkän aikaa, sillä pian olisimme takaisin Seppeleessä. Mutta vain pian. Vielä ehtisi ottaa kova laukkaskaba. Hevoset puhkuivat intoa. Niillä näytti olevan paljon energiaa, ja ellen olisi pysäytellyt Riinaa puolipidättein, olisi se varmasti ampaissut laukkaan. Ihan mielellään. ”Laukataanko?” Dani kysyi. ”Jep, vaikka.” Mies komensi Topin laukkaan laukkapohkeitten avulla, ja Riinahan seurasi heidän perässään. Palasimme takaisin hiekkatielle, joka vei Seppeleeseen. Siinä laukkasimme hetken, ennen kuin oli pakko hidastaa tahtia. Laukka oli kyllä ollut ihanaa, paitsi minua vain häiritsi huono tasapainoni. Olin meinannut tipahtaa pari kertaa, mutta onneksi tarrautunut kiinni Riinan harjaan enkä sen takia tippunut. Annoin Riinalle pitkät ohjat ja pian olimmekin takaisin Seppeleen pihassa. Jotenkin en olisi halunnut matkamme vielä loppuvan. Halusin vain jatkaa kävelyä ja heittää läppää miehen kanssa. Se oli niin hauskaa ja ihanaa, olisin voinut pysyä Riinan paljaassa selässä vaikka kuinka kauan. Ihan mielelläni. Ilman lähtemistä mihinkään. ”Kiitti reissusta”, kiitin miestä hypättyäni takaisin maan kamaralle. ”Eipä mitään. Mä en kiitä, kerran kun meinasit mut työntää alas sieltä!” Dani virnisti. ”Noei, kiitos.” Talutimme ratsumme kohti Seppeleen ovea. ”Muuten Jeccu”, Dani aloitti. ”No?” ”Kosto elää.” Ennen kuin ehdin sanoa kissankorva, oli Dani saanut aikaan hienon liikkeen lantiollaan, joka osui minuun, ja aivan kuten K-plussapallo pongahdin sivuun. Mies nauroi tyytyväisenä. Perkele Dani. 16 hoitokerta
|
|
Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on Nov 28, 2011 20:31:08 GMT 2
Tämä on taas sellainen höpölöpö tarina, jossa ei ole päätä eikä häntää. Teki vain mieli kirjoittaa ja inspiroi.28.11 klo 11 - 13 Vapaapäivä Tallissa oli ihanan hiljaista. Kävelin yksikseni autoni luota sisään talliin ja hymyilin. Ovi oli auki kuten aina, mutta kukaan ei ollut sisällä. Astelin heti ensimmäisenä Riinan karsinalle ja vilkaisin sisään, tarkistaakseni oliko karsina likainen, ja olihan se. Kipaisin hakemaan talikon ja niitten seuraksi kottikärryt, enkä kuhnaillut hetkeäkään, ennen kuin aloin reippaasti kerätä lannat kottikärryihin. Hevoset olivat jo ulkona, eikä ketään kuulunut eikä näkynyt sisällä vieläkään. Ihan hyvähän se oli, sain tehdä töitä kaikessa rauhassa ja uneksia ihan yksikseni. Joskus oli ihanaa olla yksin. Ajattelin päivääni Riinan kanssa. Tästä tulisi oikein kunnollinen touhupäivä, kerran kun minulla oli koko päivä aikaa olla tamman kanssa. Onneksi töistä sai edes joskus vapaata ihan luvallisesti, jolloin sai viettää rauhallista tallipäivää. Karsinan siivoamisessa ei kulunut paljoakaan aikaa. Ajelin kottikärryt lantalaa kohti ja kippasin sisällön sinne. Talikon tökkäsin matkustajaksi peltipurkkiin renkaalla. Kun olin vienyt tavarat paikoilleen hain Riinan vihreän riimun tallista. Katselin karsinanovea löytääkseni sen, mutta se ei ollut siinä. Virnistin. Kuka sen nyt olisi voinut tai edes halunnut syödä? Vanha, vihreä riimu joka haisi Riinalta. Pengoin hetken vihreää kaappia. Etsin loimien seasta ja harjojenkin, mutten löytänyt sitä. Siirtelin koreja ja huokaisin. “Siinä!” nyökkäsin tyytyväisenä löydettyäni vihreän karkulaisen loimikorin takaa. Hymyilin itsekseni ja pitelin riimua käsissäni. Heiluttelin sitä edes ja taakse samalla kun astelin pihalle. “Jeccu!” Jossu sanoi. Katselin vaaleatukkaista naista jolla oli kypärä päässä, samalla kun hän talutteli voikkoa hevosta perässään kentän suunnalta. “Eikös sulla oo töitä tänään?” “Ei oo, ihan ansaittu vapaapäivä monen ylityötunnin jälkeen.” “Ai, no kivahan se. Mä olin just treenaamassa Janusta tuolla kentällä. Hyvä että sä oot täällä, saan orja-apua.” Jossu virnisti tyytyväisenä kun minä nyökkäilin onnellisesti. “Ihan mielelläni!” vastasin. “Voinko mä kuitenkin ensin touhuta Riinan kanssa edes hetken?” “Juu toki, mäkin meen tästä kahville ja koitan potkia Jaakon sängystä. Senkin apua mä tarvitsen, nimittäin.” Hymyilin. “Kivaa. Mä tuun nyt viimeistään ehkää… yhden aikoihin joskus, kun oon vieny Riinan takas tarhaan.” “Joo, ei mitään kiirettä”, Jossu hymyili. “Kivaa kun sä autat mua. Mutta mun on ihan pakko mennä viemään tää nyt pois, kun tää ei jaksa odottaa.” Nyökkäsin ja lähdin itse kävelemään tarhoja kohti. Hevoset kuhnailivat toistensa kanssa ja jotkut juoksivat innoissaan aitauksen ympäri. Kukaan hevosista ei kuitenkaan seonnut ihan totaalisesti, ja tammatarhassa kaikki vain laiskottelivat tyytyväisinä. Pujahdin valkoisen aidan alta ja kävelin tammaani kohti. Tunnistin tuon tumman hevosen, Annen pollen, joka uteliaana työnsi turpansa käsiini ja haisteli tarkasti. Se oli Myntti, jota Jolanda hoiti. Silittelin hymyillen Myntin kaulaa. “No hei vaan sinullekin.” Riina seisoi Myntin takana tylsistyneenä. Se nosti päätään ja haukotteli hetken hampaitaan näyttäen. Menin tamman luo ja silittelin sitäkin. Haukotushetken loputtua hevonen taivutti kaulaansa ja haisteli minua. Kun se tunnisti minut se käänsi päänsä pois eikä enää välittänyt paljoakaan. Virnistin “Olet säkin aina niin kivalla tuulella.” Pujotin riimun hevosen päähän ja lähdin kävelemään sen kanssa tarhan aitaa kohti. Aina sama juttu. Koska olimme yksin Jossun ja Januksen sekä Riinan kanssa, en nähnyt mitään syytä miksen olisi voinut sitoa tamman käytävälle tällä kertaa. Varsinkin kun ei tarvinnut yhtään katsoa että muutkin mahtuivat, vaan sai vallata koko paikan itselleen. Olin tyytyväinen kun Riina oli kiinni käytävällä molemmin puolin vihreällä ja punaisella narulla. Hain harjapakin vihreästä kaapista. Sen olin nähnyt siellä riimua hakiessani. Laitoin pakin harmaalle betonilattialle ja aloin riisua tammalta keltaista fleece-loimea. Laitoin loimen ensiksi roikkumaan karsinanoveen ja silittelin hevosen klipattua karvaa. Riina ei piitannut siitä vaan oli ihan poissa. Se ei tainnut kuulla mitään, vaan se seikkaili unelmissaan. Otin harjapakista sinisen, muovisen kumisuan ja aloitin harjauksen. Riina seisoskeli siinä ja tuijotteli eteenpäin. Ehkä sekin huomasi miten tylsää sillä oli seistä lähes tyhjässä tallissa ja odotella että olin saanut työni tehtyä. Kuului aivan kamala rämähdys, aivan kuten jotain olisi kaatunut katolta. “Voi Janus!” Jossu nauroi ja siirsi jotain sivummaksi. Näin Januksen hämmentyneet kasvot karsinoitten välistä kun se kompuroiden katsoi taakseen. Riina otti kunnon loikan äänestä. Januskin oli hieman säikähtäneen näköinen ja hieman hämmentynytkin. Ehkei se ymmärtänyt mitä se vahingossa oli tehnyt. Virnistin. Hymyilin Riinalle joka yhtäkkiä olikin läsnä joka solulla. En aina ymmärtänyt sitä hevosta. En vaivautunut pistämään mitään varusteita tamman ylle. Ajattelin että tänään voisi olla hieman vaihtelua muihin päiviin verrattuna, sillä juoksuttaminen tekisi varmasti tammalle hyvää taas hetken jälkeen. Napsautin keltaisen, pitkän juoksutusliinan hevosen riimuun ja otin vasempaan käteeni juoksutusraipan oven läheltä. Talutin Riinan perässäni kentälle, sillä en halunnut mennä maneesiin. Ulkona oli pakkasta eikä Riina oikeastaan olisi saanut olla ulkona pitkiä aikoja loimi päällä, mutta tamma hikoaisi varmasti juoksutuksen aikana. Se saisi ainakin juosta, eikä se ollut minun ongelmani ellei hevonen hionnut sen aikana. Seisoin kentän keskellä ja annoin hevosen kävellä kentän ympäri. Napsauttelin pari kertaa raipalla hiekkaiseen maahan saadakseni tamman taas mukaan elämään. En ihan tiennyt mikä sillä oli kun se oli ihan poissa - ehkä se oli väsynyt pitkän kisaviikon takia? Anne kun oli pistellyt viestiä minulle sähköpostissa aina tulosten tultua, ja vaikka sitä ei ollut keräilty paljonkaan voittoja, niin hyviä sijoituksia Riina ja Anne kuitenkin olivat saaneet. Annoin hevosen kävellä hetken ja heräillä omaan tahtiinsa. Pian aloin maiskutella ja napautella raippaa maahan saadakseni Riinan raviin. Hevonen säpsähti kerran ja lähti sitten nostelemaan tempoaan. Hetki siinä kesti kunnes tamma nosti ravin, mutta kärsiväiset palkitaan. Tamma ravasi takajalkojaan raahaten perässään ja muodosti kentän hiekkaan omat urat. “Hei nyt hevonen!” ärähdin ja napautin kunnolla maahan, ja sain aikaan hienon swish äänen. “Lopeta se laiskottelu, angstailu mikä lie! Alat nyt työskentelemään ja teet ihan niin kuin käsken. Ymmärretty?” Tamma hämmentyi hetkeksi huudostani. Virnistin tammalle tyytyväisenä mutten kuitenkaan lähtenyt pomoasemastani. Oli kiva olla kaiken boss. Tamma ei piitannut raipastani, vaikka kuinka napauttelin sillä maahan, joten oli pakko tehdä jotain muuta. Keksiä jotain parempaa ja hieman tehokkaampaa. “No, kerran kun et heti totellut niin saat sitten juosta kunnes se toimii.” Maiskuttelin ja heiluttelin raippaani jotta tamma lähti laukkaamaan. Ei se ollut vielä lämmitellyt kunnolla mutta minkäs sille teki, kerran kun ei hevonen heti lähtenyt tekemään niin kuin halusin. Luovuttaa en kyllä aikoisi, never. Hevonen lähti laiskahkoon laukkaan. Hetken päästä se jo kiihdytti vauhtiaan ja laukkasi ihan hullun lailla ympärilläni. Pitelin tiukasti liinasta ja pidin huolta siitä ettei tamma lähtenyt laukkaamaan omia teitään, vaan se juoksi juuri siinä missä halusin. Niin se tekikin. Tamma halusi jo alkaa hidastaa. Maiskautin ja napautin raipalla. Ei se omasta tahdostaan saanut hidastella, varsinkaan jos se oli kiukutellut minulle. Muhaha, Jecun kosto. Hevonen hikoili ja se puuskutteli. Annoin sen hidastaa raviin ja siinä se hetken tallusteli matkaansa, ennen kuin hidasti käyntiin ja puhalteli lujaa. Onneksi Anne oli sanonut ettei menisi kilpailemaan tammalla ennen kuin noin kuukauden päästä uudelleen, joten ei nainen ainakaan suuttuisi minulle siitä, että olin kuluttanut hänen hevosensa “puhki”. Virnistin. Hevonen alkoi jo ymmärtää, että sen piti kuunnella ja totella, jotta se ei joutunut taas laukkaamaan pitkän aikaa. Hymyilin voitolleni. Tamma ravasi hetken uudelleen, ennen kuin päästin sen ihan omasta tahdostaan laukkaamaan. Se juoksi ketterästi eteenpäin. Sen sieraimet laajenivat. Nyt tamma oli onnesta sekaisin. Loppuverryttelyt vedettyämme talutin hevosen takaisin talliin. Vilkaisin kännykkäni kelloa ja huomasin sen lähenevän yhtä. Olin kyllä aika mahtava aikatauluntietäjä. Ihme kun en vieläkään osannut bussien aikataulua, kerran kun aina bussinkyytiä tarvitessani myöhästyin… Vaihdoin juoksutusliinan riimunnaruun ja heitin hevosen päälle sen keltaisen fleece-loimen uudestaan. Kiikutin hevosen tarhaan ja päästin sen sinne makailemaan rankan treenauksen jälkeen. Riensin talliin Jossua auttamaan, ja löysinkin naisen nopeasti. “Niin, missä sä tarvitsit apua?” “No, märät loimet pitäis pistää roikkumaan ja vaikka mitä!” “Mä autan, ihan kaikessa.” “Hyvä, mäkin tuun auttamaan tietenkin, en mä sua yksin töihin jätä. Mennäänpä sitten.” Märät loimet tuntuivat aika inhottavilta. Siitä huolimatta ei työstä päässyt vaan lupauduttuani apuun oli pakko auttaa. Laitoimme ne Jossun kanssa roikkumaan telineisiin ja samalla juttelimme kaikenlaista. Porukkaa alkoi jo tulla talliin. Koulut olivat loppuneet ja hoitajat rientäneet suoraan koulusta tallille. Hoh. Onneksi huomennakin oli vapaapäivä! Tähän voisi jo alkaa totutella. 17 hoitokerta
|
|
Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on Feb 12, 2012 16:26:37 GMT 2
Kohti aktiivisempaa tarinointia. 12.2.2012 Monsteripupu Tallissa kävi se ihana sunnuntaipäivän rauha. Vain hoitajat löytyivät tallista, ei yhtäkään pientä tuntilaista, joita piti auttaa. Vain leppoisaa ajanviettoa hoitohevosen kanssa, ilman, että piti varoa sanojaan pienten varalta. Vaikka olisi niin luullut, yläkerrassa ei ollut ketään. Eipä se minua niinkään haitannut, sillä sain tehdä hieman tutkintoja kaikessa rauhassa. Kotona ei saanut hiljaisuutta tällä hetkellä, sillä poikaystävä oli saanut Espanjasta viisi kaveriaan kylään. Onneksi kyllä he kunnioittivat naisen sanaa, joten siinäkään ei valittamista. Mutta hiljaa ei kukaan ollut. Olin niin hirvittävän kiltti akka, että häivyin muualle hiljaisuuttani etsimään. Seppeleessä se nyt oli, niin ei tarvinnut pitkälle kömpiä. Toinen vaihtoehto olisi ollut kirjasto, mutta sielläkin saattoi näin viikonloppuisin olla teinejä tietokoneen kimpussa. Istahdin sohvan ääreen, sylissäni pari kirjaa ja vihko, kynä sekä kynttilä. Ajattelin ensin ottaa tuoksukynttilän, mutta ajattelin jälkeenpäin ettei siinä ollut paljoakaan järkeä, siltä varalta ettei joku kestäisi sen hajua. Syystä tai toisesta. En jaksanut pitkän aikaa lukea - hevosaiheista kirjaa tietenkin - ja kirjoittaa alas muistiinpanoja, joten päätin mennä kokeilemaan oppimiani metodeja oikeaan hevoseen, joka toivon mukaan ei tappaisi minua jos tekisin pari virhettä kokeilussa. “Täällähän se Jeccu”, Anne sanoi saapuessaan, juuri siinä vaiheessa kun aloin kasata kimpsujani. Puhalsin kynttilän liekin ja otin sen mukaani. Ajattelin jättää sen kaappini pohjalle nyt, kun steariini vielä oli märkää ja kuumaa. Siinä se pysyi koskemattomana. “Täällähän minä.” “Jaksatko tulla auttamaan pihan kolaamisessa? En mä viitsii antaa Jossun ja Jaakon hoitaa kaiken, joten kasailen tässä pari hoitajatytsyä auttamaan.” “Sopii hyvin, ei mulla nyt kiirekään ole. Nyt heti?” “Nyt heti.” Ei kuin portaat alas vain ja kolan varteen. Jossu oli jo aloittanut etupihan kolaamisen ja Jaakko hoiti takapihan, Anne lähti kotia päin ja me “hoitajatytsyt” autoimme kolaamisessa. Minä mukaan lukien, Jaakkoa ja Jossu auttoi Fiia, Elisabeth sekä Pipsa. Saimme hoitaa yhdessä saman paikan pihasta; tarhojen tiet ja siitä läheltä kaikki pois. “Onko teillä jotain lempinimiä? Siis jotain ärsyttäviä joksi muut teitä sannoo?” Pipsa kysyi. “On!” totesin heti. “Aivan hirvittävän ärsyttävä, varsinkin kun sitä toistaa kokoajan: Jeccu Peccu, Hamletin peppu.” “Eikä!” Elisabeth sanoi nauraen. “Sori…” Fiia aloitti “mutta se on ihan hirvittävän huvittava!” Pipsa ei naurultaan saanut mitään sanotuksi. Ei se minua haitannut vaikka ihmiset sille nauroivatkin. Ehkei se mielessä kuulostanut yhtään niin huvittavalta, mutta lausuessaan se kyllä oli hauska. Outo, tosiaan, mutta, poikahan sen oli keksinyt. Oma pupuseni tietenkin. “Mulla on vaan yleensä Porkkanapää tai porkkanapupu Fiia. En mä tiiä oikein muita, ei mua muuksi yleensä kutsuta, kuin Fiiaks.” “Ja mulla Ellupellu. Ei se sinänsä häiritse, mutta jos sitä toistaa koko ajan niin kai se nyt vähän ottaa hermoon.” “Miulla ei taida oikeastaan olla yhtäkään… Pipsahan mä vaan oon. Tosin monet rakastu sanomaan mua Pipsa-possuks ja lauleli sitä päivät pitkät.” “Piiiiipsa Possu!” lauloimme kaikki kuorossa. Touhu oli hauskaa, kun sen teki hauskaksi. Saimme työt tehtyä nopeasti, välillä kuljeskelimme erossa ja saimme olla hiljaa, keksiä juttuja sanottavaksi, ja sitten taas naurettiin ja kikateltiin ihan mille sattui. Oli ihmeellistä miten ne kolme tyttöä saivat minutkin tuntemaan itseni taas niin nuoreksi, vaikka en ollutkaan heitä paljoa vanhempi. Pistin kolan seinää vasten nojaamaan ja hipsin jälleen omille teilleni. Nyt kun minusta oli imetty kaikki voimat (no ei läheskään) olisi hyvä hetki mennä hakemaan Riina. Saisi tamma taas riehua minkä jaksoi kun minä puoli unissani kävelin vierellä. Satuimme me sitten olemaan hyvä pari. Tamma seisoi tarhassaan, katsoi eteenpäin ja mutusteli jotain näkymätöntä. Ehkä hevonen haaveili kesästä ja oli liian uppoutunut ajatuksiin, siihen, että söi ruohoa. Siltä se ainakin vaikutti, koska tunsinhan minä Riinan. Se ei osannut syödä hienon leidin tavoin, vaan aina kun se söi, puolet ruoasta roikkui suun ulkopuolella. Sinne talsiessani tuntui, kuin olisin ollut pelkkä kärpänen koko hevoselle. Riimun sain sen päähän ilman että otus reagoi millään tavoin. Nykäisin hieman ja huokaisin. No reaktion. “HUMMA!” ärähdin ja nykäisin vielä kerran, ja tapahtuihan siinä jotain. Aivan kuten aaveen nähnyt hevonen hyppäsi sivuun ja katseli minua hämmentyneenä. ‘Ai säkö siinä vaan. Milloin sä tulit?’ Voi pikku blondia. Sidottuna käytävällä hevonen oli herännyt takaisin reaalisuuteen; kylmää, harmaata ja inhottavaa. Otin loimen tammalta pois ja tunnustelin vaaleanrautiaan turkkia. Alkoihan se pikku hiljaa kasvaa, mutta klipattu kohta oli edelleen ihan… klipattu? Harjapakin saatuani lattialle tamma irvisti. Aivan kuten se suunnittelisi jotain. Mutta mitä? Aloitin harjaussession, samalla kun Riina tähyili ympärilleen. Tamma aivasti kerran suoraan selälleni, enkä edes halunnut tietää jälkeä, joka siitä syntyi. Hevonen osasi aina osua juuri minuun, ja näytti siltä että se syytti minua; miks sä siinä seisoit just sillon. En yhtään tiennyt miksi, mutta pidin pölyharjasta. Sen käyttäminen oli hauskaa, sillä kaikki lika irtosi. Syntyi pölypilvi joka tukahdutti minut, mutta olinhan minä sentään ninja, ja väistelin sitä! Tietenkään ei pölyharja ollut mitään kumisukan tai piikkisukan rinnalla, sillä olivathan ne sentään mestareita. … Silloin oli jälleen sellainen hetki, kun ihmetteli omia ajatuksiaan. Niitä viisaita, leijailevia juttuja jotka lensivät pään sisällä ja koittivat tehdä yhden viisaaksi. Tai ehkä sitä sittenkin ihmetteli omaa viisauttaan - aivojen kokoa ja niin päin pois. “Katos pikku Jeccu.” “Hei DänDän.” Pysähdyin tamman pään luona ja heitin harjan pakkiin. Pitelin kättä ylhäällä tamman turvan vieressä, silittelin aina välillä sitä, mutta sujautin hanskan takaisin käden päälle. Ettei tullut kylmä. “Mitä pikku Jeccu?” “Voi Dani, milloin sä hyväksyt kohtalosi ja ymmärrät, että mä oon sua vanhempi, joten mä oon -” “Älä sano”, Dani sanoi “Iso Jeccu?” Hapan ilme kasvoillani (koittaen piilotella hymyä) tuijotin irvistävää miestä. “No en mä nyt kerrassaan niin lihava ole.” “No kelpaako nyt sana pikku?” “Sä oot kerrassaan ärsyttävä.” “Aina voittamassa”, mies lisäsi “tai lähinnä ownaamassa PIKKU Jecun.” “Eiks se ollu iso -” aloitin, mutta jälleen minut keskeytettiin. “No päätä nyt hyvä ihminen!” mies virnisti. “Okei, pikku. Keskikokonen!” keksin. “Se on keskikokonen Jeccu. Ei, hyvä Jeccu. Hyvä.” “Hyvä Jeccu?” “Joo.” Ei siinä ehtinyt enää sanoa juuta tai jaata, kun tunsin, miten ilma taas tanssi käteni päällä. Vilkaisin kättäni ja huomasin miten hanska oli poissa, mutta ei se nyt itsestäänkään voinut kadota. Siinähän se makasi lattialla ja hevosen kuolassa. “Voi Riina, en mä uskonut susta että sua kiinnosti hanskat”, virnistin. “Olisit sanonu niin olisin ostanut.” “Ei, kun sitä selvästi tympi se että sä heiluttelit sun hienoa hanskaa siinä turvan vieressä”, Dani nyökkäili viisaana. “Ei neidit kaikkea kestä. Nimittäin, se on kateellinen kun sillä ei ole.” “Mutta sillä on rusetti harjassa!” sanoin ja osoitin mustaa rusettia, ja lettiä, jonka joku siihen oli tekaissut. “Saanut oikein hemmottelua. Mulla ei oo lettiä.” “No voi arvon neidit”, Dani virnisti “oiotte sitten tasoissa.” Nyökkäsin tyytyväisenä, ja nappasin käteeni kaviokoukun. Enää se jäljellä, ja harjaus olisi ohi. Hevonen päätti olla hyvällä tuulella nyt, kun kerran oli jo saanut varastaa hanskani. Nosti kaviot oikein mallikkaasti ja laski vasta sitten, kun annoin luvan. Yhden kavion kanssa oli hieman ongelmaa, mutta sanotaan vaikka niin, että se laskeutui sen takia, koska Riinan mielestä hepo meinasi horjahtaa, ja osasi sitten jo minuutteja ennen horjahtamista päättää että kavio alhaalla auttaa tasapainon säilyttämisessä. En viitsinyt pistää satulaa kun nyt kerran oli sen verran kylmä. Kuolaimet taas olivat ihan jäässä kylmähkössä satulahuoneessa, mutta sain ne lämmitettyä hanskani sisällä. Sitten ne pujahtivat tamman suuhun, ja kun niskalenkki oli korvien takana ja kaikki remmit kiinni, ei muuta kuin matkaan. Pihalla pistin kypärän päähäni ja vedin pipoani sen alla hieman paremmin. Harmi kyllä en voinut tupsupipoani käyttää ratsastuksen aikana, sillä se olisi hieman epämukavaa. “Menossa maastoon?” Pipsa varmisti taluttaessaan poninsa ulos pihalle perässämme. “Joo.” “Kelpaako seura?” “Kelpaa tietty!” Hyppäsin loimitetun Riinan selkään ja odottelin vielä että Pipsa pääsisi Siken kyytiin. Sitten lähdimme yhdessä - nais joukko! - talsimaan eteenpäin lumista hiekkatietä pitkin. Onneksi ei tuullut kauheasti eikä lumipyryäkään ollut (eikä luntakaan satanut) vaan sää oli mitä mainioin näin nollan asteen lähettyvillä. Kun olimme antaneet hevosten kävellä jonkin aikaa pitkin ohjin, kokosimme niitä käsiimme ja lähdimme raviin. Siinä sitten ehti jo kylmä viima nipistellä nenänpäätä ja poskia ja olin ihan varma, että olin aivan punainen. Sillä tavalla kuten aina olin. Ei se oikeastaan haitannut, mutta näytin tyhmältä aina punastuessani… Tallillahan sitä vain oltiin, ja ainoat mieshenkilöt siellä olivat Jaakko, Robert ja Dani. Elikkä ei haitannut. Pipsan poni oli oikein kovassa menossa tänään. Vuonohevonen meni eteenpäin kuin tuhatta ja sataa, ja Riina seurasi perässä (tai oikeastaan vieressä) täysin tyynesti. Kuitenkin ratsuni sai puput pöksyyn kun pusikossa rysähti ja nappasi sitten pakotiekseen å-pukin ja laukannoston, mutta onneksi sitä pysyttiin selässä. Pipsaa asia nauratti. “On tää maastoilu sitten hirveen pelottavaa kun tilanne on puput vs iso 170cm hevonen”, tuumin hidastaessamme ravista käyntiin. “No ken tietää, josko se ois joku monsteripupu. Ehkä kaks metrii!” “Levee varmaan.” “Ei, kun korkee”, Pipsa sanoi. “Se on sitten kolme metriä levee!” “No sitä kyllä mäkin pelkäisin!” Ravailtuamme, käveltyämme, ravailtuamme, käveltyämme, ravailtuamme… Nojoo, pääsimme lopulta hyvälle laukkasuoralle. Kasasin ohjia käsiini ja varauduin kaikkeen mahdolliseen pomppimiseen ja leikkiin nimeltä tiputetaan ratsastaja selästä. Nousin kevyeeseen istuntaan ja maanittelin Riinaa ravista laukkaan. Ensin sitä pistettiin vastaan, mikä oli hieman hämmentävää, mutta kun Sikkekin lähti, niin pakkohan Riinan oli seurata perässä. Ei sitä nyt yksin uskallettu taakse jäädä. Vauhti oli kyllä ihanaa. Tuntui vain niin mainiolta istua siinä ja antaa tuulen lähinnä kyllä hakata naamaasi, mutta, oli se silti ihanaa. Pipsa virnisti ja taisteli vastaan siltä että käänsi päätään sivulle. Vaikka minunkin teki mieli kääntää katseeni, oli pakko katsoa eteenpäin, sillä en oikein luottanut Riinan suuntavaistoon. Ken tietää jos vastaan tulisi se kammottava monsteripupu ja pitäisi kääntyä johonkin, eikä sitten enää tiedetty missä oltiin. Onneksi tammalla sentään oli hyvä ratsastaja, jolla oli mainio suuntavaisto! Tai no, suuntavaisto oli hyvä kun piti kävellä Seppeleen pihalla, mutta… metsässä ei niinkään. Palasimme takaisin Seppeleen pihaan ja taakse oli jäänyt ihanat muistot laukkailusta. Olimme antaneet hevosten hypätä lumiselle pellolle, ja siinä sitten ne saivat juosta ja riehua jonkin verran. Silittelin tammaa kun olin saanut varusteet siltä pois. Ojensin porkkanan jonka olin kaivanut taskustani. Riina popsi sen iloisesti ja koitti löytää lisää namua taskuni pohjasta, muttei löytänyt. Silitin hevosta ja annoin sille suuren suukon poskelle. Oli taas aika jättää talli täksi päiväksi ja mennä pelaamaan MW’tä niitten Espanjalaisten tyyppien seuraksi. 18 hoitokerta
|
|
|
Post by Chao on Mar 11, 2012 20:22:06 GMT 2
(Riinalle saisi hankkia lisää vaaleanvihreitä varusteita, mää kun olen aivan hulluna vaaleanvihreään. <3)
|
|
|
Post by Anne on Apr 24, 2012 13:24:04 GMT 2
24.4.2012Rimpulalle myönnetty tänään fn-arvonimi! ![](http://www.seppele.piirroshevoset.com/kuvat/heppakuvat/riinarakenne02.png)
|
|
Jeccu
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 169
|
Post by Jeccu on May 5, 2012 20:08:20 GMT 2
Muokkaan kuvat huomenna 5.5.2012 Salainen kirje Päivä oli ihana. Vaaleanpunaiset crocsit ylläni tallustelin kohti tallia, ilman minkäänlaista huolta. Aurinko paistoi ja ilma oli täydellinen; ei tarvinnut pistää päälleen kuin hupparin ja sillä pärjäsi. Kamerakin oli joutunut mukaan. Nappasin kuvia silloin tällöin erittäin "hienoista" jutuista, jotka oli pakko vain muistaa. Esimerkiksi kirjeestä, joka hillui kädessäni. Klikkaa Matka sen kun jatkui. Kun vihdoin olin tallilla, päätin liikkua vikkelästi ja nopeasti. Aikaa ei ollut jäädä tallille pidemmäksi aikaa, piti hipsiä kotiin ja vaihtaa vaatteet, jonka jälkeen olisin menossa kavereitten kanssa ulos. Mutta kaverit Seppeleessä sitten... täytyihän heitäkin muistaa, ja heille kertoa missä mentiin. Enhän tietenkään ollut lopettamassa. Lähinnä juoksin rappuset ylös, jotta pääsisin kaikki ihmiset. Heh, kilttihän minä olin. Halusin vain olla mystinen ja hieman outo, siksi en halunnut tulla nähdyksi. Onneksi oleskeluhuoneessa ei ollut ketään. Istahdin hetkeksi sohvalle, vedin keuhkot täyteen tätä ihanaa kotoisaa hajua. Talli. Plus tunkkainen oleskelutila. Ei sitä parempaa ollut. Otin itse kirjeen ulos kirjekuoresta ja luin sen vielä kertaalleen läpi. Oli vielä pakko tarkistaa, pystyikö tämän jättää tähän pöydälle kaikkien luettavaksi. Kyllä sen pystyi jättää. Klikkaa[/img] Huokaisin. En millään olisi halunnut mennä vielä, mutta olihan minun pakko. Jätin huoneen, kun varmistin, ettei kirje ollut lentänyt lattialle. Kävelin rappuset alas, katselin ympärilleni ja totesin ettei ketään ollut täällä. Pihalle siis. "Jeccuuuuu!" kuulin Elisabethin huutavan perässäni. Pysähdyin. Huokaisin. Käännyin ja juoksin tytön luo. "Shh, mä oon salaisella kierroksella", sanoin, halasin tyttöä ja hymyilin. "Siis... täh?" "Jossain vaiheessa mee kattomaan oleskelutilaan, ja kato mitä mä jätin teille. Mainosta sitten muille kanssa. Nähdään! Nyt on pakko juosta." Jätin tytön siihen paikoilleen. Hän seisoi hiljaa ja katsoi perääni. Aivoilla oli vaikea keksiä mitä olin juuri sanonut. Ilme kertoi kaiken, mitä tytön päässä liikkui "mitä ihmettä just tapahtu?" Niinpä. Mitä ihmettä? -- Te jotka ette nähneet mitä kuvassa luki, niin katsokaa ihmeessä nää linkit i1097.photobucket.com/albums/g356/Jeggaluu/P1010143.jpg i1097.photobucket.com/albums/g356/Jeggaluu/P1010145.jpg Ideaa saa matkia jos haluaa...
|
|
|
Post by Britta on May 22, 2012 20:02:53 GMT 2
Ensimmäistä kertaa 22. toukokuuta 2012 Istuskelin yläkerran violetilla, tyhjällä sohvalla yksinäni mietiskellen asioita. Miksi minulla ei vielä ollut hoitohevosta? No kun ei ole vielä hoitajahauissa tärpännyt. No miksi ei ole tärpännyt? Mistä sen voisi muka tietää? Nykyinenkin hoitajahaku oli kesken, ja olin hakenut Riinalle. En tiennyt paljoa Riinasta, mutta se vaikutti kivaluonteiselta, joten päädyin kolmesta ehdokkaasta hakemaan Riinalle. Voisihan tuota kyllä käydä katsomassa listat. Minulle oli käytävällä toivotettu onnea, ja olin kiittänyt tietämättä syytä. Nousin löhöasennostani ja hölkkäsin portaille ja ne alas. Vessan ohi ilmoitustaululle. Etsin silmilläni hoitajahakujen mahdollisia tuloksia. Ei tuo lappu, ei tuo, eikä tuo… Bingo! Selasin nimilistaa. ”Eela – Pinja, Myntti – Miira”, luin hitaasti ja kiljaisin Miiran kohdalla. Hänkin, pitkäaikainen hengailijakamuni oli päässyt myös hoitajaksi, ”Riina – Britta.” Minulla meni hetki tajuta tilanne. Luin listan uudestaan. Oikeasti?! Olin nyt Riinuskan virallinen hoitaja! Olihan Riina sentään Annen ja Chaon yksäri, ja he tulisivat varmaan pitämään minua jonkinmoisessa erityistarkkailussa, mutta tätä en ollut uskoa todeksi villeimmissäkään unelmissani. Olin päässyt Seppeleeseen hoitajaksi! Hyppelin Aku Ankan kannankolautushyppyjä pyörien ympäriinsä ilmoitustaulun edessä, kunnes sain osakseni oudoksuvaa mumahtelua. Käännyin katsomaan mumisemisen suuntaan ja huomasin vaaleatukkaisen, lyhyenlännän tytön, jonka tunsin oikein hyvin. ”Inkeri!” kiljaisin ja koppasin tyttöä kaulasta, ”Olen nyt Riinan hoitaja!” Olin täysin seota ja Inkeri vain nauroi vieressä. ”Onnea!” tyttö toivotti ja taputti minua olkapäästä. Hän joutui hieman kurottautumaan, mutta vain hieman. ”Mennään katsomaan Riinaa, se taitaa olla karsinassa”, Inkeri arvasi ja arvasikin oikein. Ihmettelin vain, miksi Riina oli tähän aikaan tallissa. No, vähät siitä. ”Kuinka paljon tiedät Riinasta?” Inkeri kysyi kävellessämme poniboksin ohi. ”Luonteesta sen mitä juorut kertoo, ja sen että se on aika iso”, vastasin todenmukaisesti. ”Ai aika iso?! Sehän on jätti!” Inkeri tarkensi ja ratkesi riemukkaaseen nauruun. Tyydyin vain naurahtamaan väkinäisesti, kunnes saavuimme Riinan karsinan luo. ”Spirit of Chaos”, luin Riinan karsinan edustalla olevasta nimikyltistä, ”Tanskalainen puoliverinen, tamma.” Inkeri katsoi hieman varuillaan kaltereiden raosta tirkistelevää jättiläistä, joka ei vielä uskaltautunut työntämään päätään ulos karsinansa aukosta, vaan tyytyi pälyilemään meitä varuillaan. ”Se on kymmenvuotias”, Inkeri tiesi ja katsoi minuun virnistäen., ”Aikamoinen estetykki.” Esteet. Niin, niistähän minä pidinkin. Vai pidinkö? Olin kallistumassa koko ajan enemmän koulun suuntaan, mutta vanha suola janottaa. Nyökkäsin vastaukseksi Inkerille, joka kääntyi poistuakseen. ”Mie jätän teidät nyt tutustumaan toisiinne ja käyn hakee Sirpukan tarhasta”, tyttö lopetti ja huiskutti vielä jäähyväiseksi. Vilkutin hänelle takaisin ja jäin ihailemaan Riinaa. Inkerin askeleiden loputtua Riina uskalsi pienesti pistää päänsä ulos karsinan aukosta. ”Moikka tyllerö”, lepertelin tammalle ja ojensin käteni sitä kohti. Tamma nykäisi päänsä pois aukosta ja jäi mulkoilemaan minua hieman etäämmäksi aukosta. ”Sä oot aika arka”, totesin ykskantaan, ”Tai sitten vain epäilet uusia ihmisiä.” Hetken puheltuani Riinalle rauhallisesti, se työnsi päänsä taas ulottuvilleni, ja kun vein kättäni lähemmäs, tamma yritti näykätä minua. ”Hei!” karjaisin, johon tamma säpsähti. ”Anteeksi, mutta ei saa purra.” Riina luimi minulle varoittavasti; jos en jättäisi sitä rauhaan, voisi käydä pahemmin. ”Hei Riina, rauhassa tamma”, maanittelin ja Riina katsoi minua epäillen. Vieras kana tunkiolla, voisiko sen niinkin sanoa? Yrittäessäni voittaa Riinan luottamusta en kuullut askeleita, jotka lähestyivät takaani. Yhtäkkiä tunsin käden olkapäälläni ja säpsähdin. Se oli Anne. ”Riina on aluksi vähän tommonen, ei kannata säikkyä, se vaan on epäileväinen”, Anne sanoi minulle ja käännyin katsomaan naista. Hän hymyili minulle rohkaisevasti. ”Jep”, tyydyin toteamaan ja katsoin, kun Anne pujahti Riinan karsinaan. Tamma muuttui hetkessä – siitä tuli nyt Annea kyhnyttävä, huomionkipeä hevonen. Riina hörähti, kun Anne rapsutti tamman kaulaa. ”Hyvä tyttö”, Anne puheli hiljaa, ”Ihan kuin äitisi.” Hymyillen katsoin kaksikkoa ja astuin Riinuskan karsinan ovelle. Voi. Hyvä. Luoja. En ollut tajunnutkaan, että Riina oli oikeasti NOIN iso. Se näytti tarhassa ja muutenkin pienemmältä. Voi ei. Ponit olivat enemmän makuuni, enkä ollut pitkään aikaan mennyt kunnon hevosella. Piensuokkeja ei lasketa. Riina oli todellakin korkea, sen säkä killui lähes kolmekymmentä senttiä pääni yläpuolella. En voinut kuin suu auki toljottaa sitä majesteettista ylhäisyyttä. Tunsin alemmuuskompleksin, ja peruutin karsinan ovelta pois. Anne huomasi hämmästykseni ja alkoi nauraa. ”Jep, se on 177”, nainen vahvisti, ”Kyllä sä opit vielä siihen, en mäkään ole mikään hirmu pitkä ja siihen on totuttu.” Vilautin Annelle hymyntapaista, kun tuo katsoi kelloaan. ”Oi, aika rientää, täytyy lentää!” tallinomistaja höselsi ja taputti viimeisen kerran Riinan kaulaa kunnes lähti ripein askelin kävelemään tallikäytävää eteenpäin. Otin askeleen edemmäs Riinan karsinanovea, ja Riina jäi kyräilemään minua karsinansa perukoille. ”Ei sun tarvii väkisin tulla”, sanoin Riinalle, ”Kyllä mulla on aikaa vaikka kymmenen vuotta jos niikseen tulee.” Olin näkevinäni uteliaisuuden pilkkeen tamman silmäkulmassa, kun suljin karsinan oven ja hyvästelin hoidokkini. Kyllä tästä vielä jotakin tulisi. Palatessani yläkertaan raivasin tavaroilleni yhden kaapin. Siinä oli ennestään jotakin kulahtaneita ja reunoilta revittyjä Polle-tarroja, jotka hinkkaisin jotenkin pois. Aioin tehdä kaapistani persoonallisen, sitten joskus. Avasin ”hoitajien huoneen” oven, ja nyt sieltä kuului valtava puheensorina. Ei tietoakaan viimekertaisesta heinäsirkkahiljaisuudesta. ”Moi Britta!” kuulin heti Inkerin äänen. Tyttö istui vanhalla sohvalla pakan pohjimmaisena. Inkerin sylissä istui Elleksi tunnistamani tyttö, ja sohva oli muutenkin täynnä. Moikkasin Inkerille takaisin. ”Hoi, Britta!” Miira huudahti pirttipöydän äärestä suu täynnä sämpylää, ”Tuu tänne istumaan!” Tein työtä käskettyä ja istahdin Miiran viereen. Vastapäätämme istui kolmas uusi hoitaja, Pinja, ja Pinjan vieressä istui Riinan entinen hoitaja Jeccu. Molemmat moikkasivat minulle ja jatkoivat sitten omia juttujaan. ”Myntti on kyllä ihana”, Miira hehkutti saatuaan nielaistuksi viimeisen sämpylänpalasen. Naurahdin. ”Varmasti. Riinakin on, kun se tuosta lämpiää.” Jeccu katsoi minua. ”Se on kyllä ihana hevonen”, nuori nainen vahvisti ja taisi sitten vajota muistoihinsa, kun niin haikeasti katseli kattoon. Olihan vaaleaverikkö ollut Riinan hoitajana jo miltei vuoden, kunnes oli vaihtanut Janus-poniin. Kännykkäni värisi taskussani. Äiti. Se soitti häläriä. ”Täytyy mennä”, sanoin Miiralle ja nousin pöydästä. Kävelin ovelle ja huusin kaikille heipat. Hoitoura oli alkanut mahtavasti, ei voinut kyllä muuta sanoa. ensimmäinen
|
|
|
Post by Britta on May 25, 2012 19:38:10 GMT 2
Suolaa haavoihin, vai helpotusta ikävään? 25. toukokuuta 2012 Kävelin rauhalliseen tahtiin kohti Seppeleen pihamaata. Ilma oli kaunis kuin morsian – tai oli ainakin päivemmällä. Nyt illemmalla sadetta oli tullut pieninä pätkinä, jotka kuitenkin loppuivat lyhyeen. Aamuinen ja päiväinen aurinko oli piiloutunut pilviverhon taakse, mummoni tapasi aina sanoa että se meni suihkuun, varsinkin silloin kuin satoi. Ilma oli kuitenkin hieman hiostava tai painostava, tai sekä että, muttei niin pahasti, että se olisi kovin häirinnyt menoa. Olimme eilen käyneet Miiran kanssa käppäilemässä, ja tänään aikoisin varmaan juoksuttaa Riinaa liinassa, mikäli Anne, Chao tai joku muu ei olisi menossa ratsastamaan tai juoksuttamaan tai tekemään mitään sinne päin. Ylipäätään aioin kasvattaa luottamustamme toisiimme, ja eilen oli taas edistytty kuuluisin taaperon askelin, mutta olihan sekin parempi kuin ei mitään. Ainakin minä ajattelin niin, muista en niin tiedä. Ehkä kunnianhimoisimmat ihmiset haluaisivat edistyä jättiläisen askelin, mutta minä en. Olin kyllä aika kilpailuhenkinen, mutta ne ovat kaksi eri asiaa. Mutta nyt loppui syvällinen mietiskely. Kävin ensi töikseni nakkaamassa tavarani omaan kaappiini ja tarkastamassa, ketä tällä kertaa oli oleskeluhuoneessa. Huomasin Robertin, Vennan hoitajan johon olin hiljattain tutustunut vähän paremmin, sekä pienen tyttölauman hänen ympärillään. En kehdannut jäädä tunnistamaan tyttöjä, vaan käännyin lähteäkseni. Ja töks, törmäsin suoraan minua varmaan ainakin kaksi päätä pidempään, tummahiuksiseen mieheen. Peruutin pari askelta nähdäkseni kunnolla miehen kasvot. ”On se kyllä kun ei viitsitä vanhempaansa väistää”, mies taivasteli. ”Ja puhuu kuka?” tokaisin miehelle takaisin. Olin nähnyt hänet montakin kertaa, mutta nimeä en ollut saanut selville. Hän hoiti toista Annen hevosta, Topia. Mies näytti hieman yllättyneeltä vastalauseestani, ja oli tainnut tottua siihen, että naiset ja tytöt polvistuivat hänen edessään. Tai sitten eivät. ”Daniel, ja tuolla äänensävyllä en sinuna puhuisi”, Danieliksi esittäytynyt mies sihahti viileästi. ”Miksikäs en?” ihmettelin ja loihdin kasvoilleni ilkikurisen virnistyksen, ”Ai koska herra on niin iso ja mahtava ja hoitaa Topia? Vai mikä on?” Daniel katsoi minua kylmästi, kunnes teki jotakin odottamatonta. Hän nappasi minua salamannopeasti lantiosta ja käänsi ympäri. Roikuin hänen käsiensä varassa pää alaspäin, jalat sojottaen kohti kattoa. ”Koska voin tehdä näin!” Dani todisti, ja käänsi minut oikein päin kuullessaan askelia takaamme. Mies virnisti minulle takaisin, vielä ilkikurisemmin kuin minä hänelle, ja otti suunnakseen oleskelutilan. ”Uusia hoitajia kurittamassa?” kuulin huvittuneen naisen äänen takaani. Käännyin ja näin Jecun, Riinan entisen hoitajan. ”Pitääkö minun kurittaa sinuakin?” Däni virnisti ja hieroi käsiään vastakkain. ”Ei tällä kertaa. Tule Britta”, vaaleatukkainen nainen vastasi ja veti minut mukanaan alakertaan. ”Däni on välillä tosi rasittava”, Jeccu sanoi kävellessämme Januksen ja Riinan karsinoille päin. ”Ei tuossa mitään, itsepähän kerjäsin”, totesin ykskantaan ja sain Jecun kohottamaan toista kulmaansa: ”Vai niin.” Hän ei kehdannut udella enempää, vaan piti katseensa visusti edessäpäin. En tuntenut naista vielä kunnolla, mutta hän vaikutti mukavalta. ”Ootko sä nähny Janusta?” Jeccu rikkoi hetken kestäneen hiljaisuutemme. ”Joo, oon, se on ihana!” hehkutin ja Jeccu hymyili myöntyvästi. Hänen oli täytynyt kunnolla harkita vaihtoa, mutta nyt hän ei katunut sitä yhtään. Minäkään en katunut sitä, että sain hoitsukseni Riinan. ”Riina ja Janus on sopivasti viereisissä karsinoissa, niin voin myös seurata Rimpulan tekemisiä jos haluan”, Jeccu jatkoi vajoten hetkeksi muistoihinsa. Minun ”perillä”-lausahdukseni sai naisen heräämään tähän päivään. ”Mitä ajattelit tänään tehdä?” Jeccu kysyi minulta hieman kiemurrellen. ”Ajattelin juoksuttaa Riinan jos Anne tai Chao tai joku muu ei ratsasta sillä”, vastasin suorasti. Jecun katse viilteli hetken maata, kunnes se nousi takaisin minuun. ”Voisinko ratsastaa Riinalla? Muistojen verestämiseksi?” Jeccu kysyi ja katsoi minua pyytävästi silmiin. Yritin kierrellä katsetta, mutta se ei oikein onnistunut. ”Eikö se ole vähän sama jos laittaisi suolaa haavoihin?” kysyin varoen naisenalun reaktiota. ”Ei. Haluaisin vain… No siis… Kokea sen vielä tämän kerran.” Katsoin naisen silmiin tutkivasti, mutta ne harhailivat taas jossakin aivan muualla. Vastausta minun täytyi miettiä vain hetki: ”Totta kai saat, mikäli Anne tai Chao eivät ratsasta.” Jeccu nosti päätään ja katsoi minua helpottuneena. Hän tiesi, että Annella olisi tunninpito ja Chao vietti mitä ilmeisimmin kotipäivää vauvan kanssa. Tai mistä minä tiesin tiesikö hän sen oikeasti, mutta uskoin niin – ja miksi hän valehtelisi? Ei Jeccu vaikuta sellaiselta selkärangattomalta ihmiseltä, ei lainkaan. ”Harjataan kuitenkin ensin Janus, sitten Rimpula?” Jeccu totesi kysyvään sävyyn, johon minä vastasin katseella, josta varmasti näki, että minulle se kävi oikein hyvin. Lähdimme Jecun kanssa ensin hakemaan Januksen sisälle harjattavaksi. ”Mikä likapallo!” Jeccu kirosi hoidokkinsa kuontaloa. Olihan se vähän sotkuinen, mutta oli sitä kyllä pahempiakin nähty. Janus yritti keksiä jekkuja (vai voisiko sanoa jeccuja?) päämme menoksi, mutta mikään niistä ei tainnut onnistua. Saimme connemaran kuntoon aika nopeasti, ja pääsimme hakemaan Riina-neitiä tarhasta. ”Riinaa!” huutelin tammaa aidanpielessä. Se vilkaisi minua silmäkulmastaan ja jatkoi heiniensä syömistä. Sen sijaan Alma jolkotteli lähemmäs, jääden kuitenkin turvallisen välimatkan päähän tarkkailemaan touhujamme. Luikahdin tarhan aidan lankkujen välistä tarhaan. Jeccu jäi aidanpieleen seurailemaan edistystäni, valmiina tulemaan apuun jos jotakin sattuisi. Olin napannut aidantolpasta Riinan punaisen riimunarun ja lähestyin se selkäni takana tammaa. Ojensin kättäni lähemmäs tammaa kun kävelin, ja luulen, että muut hevoset taisivat kiinnostua minusta enemmän kuin Riina. Se vain söi tyytyväisenä heinäänsä. Pian se kuitenkin huomasi minut, ja jäi pää pystyssä toljottamaan mitä tekisin. Kaivoin pikaisesti taskustani porkkananpalan, joka ojossa kävelin kohti hoitohevostani. Se katsoi minua hieman epäröiden, mutta kurotti kuitenkin kaulaansa haistaakseen porkkanaa. Pääsin metrin päähän tammasta ja jäin siihen seisomaan. Nyt se saisi itse tehdä aloitteen. Ensin Riina pakitti muutaman askeleen, mutta minä seisoin kuin tukki oksineen paikoillaan. En edes huojunut pienessä tuulenvireessä. ”Tule tamma, juuri noin”, kannustin sitä kun Rimpula otti yhden askeleen ja kurotti kaulaansa. Sitä ilmiselvästi kiinnosti porkkana, mutta se ei vain halunnut näyttää sitä kunnolla. Riina nuuski ilmaa ja otti taas yhden askeleen. Otin aivan pienen askeleen eteenpäin, johon Riinuska reagoi kavahtamalla taaksepäin. Nyt ei auttanut kuin olla kärsivällinen. Yritin pitkään maanitella Riinaa tulemaan, ja Jeccukin katsoi minua kärsivällinen ilme kasvoillaan aidan vierestä. Minä en olisi itse jaksanut odottaa noin kauan, vaikka aika kärsivällinen välillä olinkin (lue = aina yhtä kärsivällinen). Nainen oli saanut rapsuteltavakseen Alman, joka melkein nukkui sitä kyhnytettäessä. ”No niin Riina, tuleppas nyt”, sanoin sille vielä viimeisen kerran, ennen kuin kysyisin Jeccua apuun. Ja kuten yleensäkin tällaisissa tilanteissa, kuten arvata saattoi, Riina otti viimeisenkin askeleen ja haukkasi porkkanan kädestäni, jonka aikana onnistuin napsauttamaan riimunarun lukon kiinni päitsien renkaaseen. Riina yritti riuhtaista itsensä irti otteestani tajutessaan olevansa kiinni, mutta sain pideltyä narua ja nykäisin siitä, jolloin Riina alkoi löntystellä perääni. ”Oli jo aikakin”, Jeccu naurahti ja virnistin naiselle vastaukseksi. Hän avasi minulle portin, että pääsin Riinan kanssa ulos tarhasta, ja sulki sen heti perässämme. Jeccu tuli kävelemään tanskalaisen oikealle puolelle, kun minä puolestani olin vasemmalla. ”Hakisitko Riinan kanget ja koulusatulan? On ainakin samanväriset” Jeccu pyysi. Tein työtä käskettyä ja lähdin kohti satulahuonetta. Riina oli selvästi rauhallisempi Jecun läsnä ollessa. Jeccukin varmaan halusi olla hetken Riinan kanssa kahden, you know. Varustimme Riinan yhdessä ja Jeccu kävi pukemassa kamat päällensä ja otti sitten minulta Riinan ohjat. ”Tuletko sä?” nainen kysyi ja vastasin, että tulisin jonkun ajan päästä, kunhan olisin käynyt oleskeluhuoneessa ja kun ratsukko olisi päässyt enemmän tositoimiin. Pian istuinkin oleskeluhuoneen natisevalla sohvalla vieressäni Robert, joka ei ollut hirveästi viime näkemästä liikkunut – tyttöjoukkio oli vain kaikonnut jonnekin. ”Missä Riina?” poika kysyi huolimattomasti. ”Jecun kanssa”, vastasin hymyntapaisen kanssa, ”Entä Venna?” Poika naurahti kysymykselleni. ”Tunnilla ilmeisesti, mitäköhän siitäkin tulee?” Tosiaan. Vennan luonteen tietäen siitä voisi tulla mitä vain. ”Ratsastaako Jeccu?” Robert kysyi minulta tyhjentäen karkkipussinsa sisältöä. ”Jep”, kuului lyhyt ja ytimekäs vastaukseni, johon Robert vain nyökkäsi. Hän mietti hetken ennen kuin kysyi: ”Miksi sä et oo selässä?” Tähän en oikein osannut vastata. Ehkä halusin vain kasvattaa luottamusta? Rohkeuden puutetta se ei ainakaan ollut. ”Mun täytyy mennä, Jeccu odottaa”, sanoin pikaisesti ja jätin Robertin yksin sohvalle. Poika ei näemmä pitänyt siitä, että jäi yksin, mutta tyytyi kuitenkin ”raakaan” kohtaloonsa. Kun saavuin kentälle, Jeccu laukkasi. Riina meni kauniisti hänen allaan, kaula kaarella ja kaikkea. Minäkin pystyisin tuohon, kunhan ensin kehittäisin suhdettani Riinaan. Ja ehkä vähän myös omia ratsastustaitojani. Jäin aidan reunalle seuraamaan ratsukon työskentelyä. Huomasin taivaalle kaartuvat, pahaenteiset tummat pilvet jotka aivan varmasti toisivat sadetta. Ja arvasin oikein. Kymmenen minuutin kuluttua, silloin kun Jeccu jo loppuravaili, sadetta tuli kuin sankosta kaatamalla. Jeccu hidasti käyntiin. ”Argh!” kuului kentältä, ja saatoin arvata, ettei Jeccu viipyisi kauaa kentällä kävellen loppukäyntejä. Menin itse jo sisälle odottelemaan, koska en halunnut kastua yhtään enempää. ”Se meni hienosti!” kehuin Jeccua ja taputin Riinan märkää kaulaa. Olimme riisuneet siltä varusteet ja vähän harjailleetkin. ”Pitäisiköhän tälle laittaa joku loimi?” mietin ääneen, johon Jeccu ei osannut sanoa juuta eikä jaata. Oli kuitenkin niin vaikea arvella tällaista tilannetta, jossa oli kuitenkin lämmin mutta hevonen oli märkä. ”Mun on pakko nyt mennä”, sanoin Jeculle joka siveli Riinan päätä. ”Sä kyllä osaat päättää loimitatko sen vai et, tunnet sen parhaiten meistä kahdesta”, sanoin ja hymyilin naiselle rohkaisevasti. ”Kiitos”, blondi sanoi vielä ennen kuin lähdin. Jeccu sai vastauksekseen ystävällisen hymyn, jota hän ei toivottavasti heti unohtaisi. toinen
|
|
|
Post by Britta on May 27, 2012 12:04:52 GMT 2
Voisko ihanammin päivä enää alkaa? 27. toukokuuta 2012 ”Voi elämän kevät!” Inkeri manasi, ”Vai pitäisikö sanoa kesä?” Istuimme oleskeluhuoneen puupenkillä, pöydällä edessämme oli pieni tuuletin, jonka olimme asettaneet täysille puhaltamaan mahdollisimman kylmää ilmaa. ”Talvella mulla oli tällainen omassa huoneessa, ja se puhalsi niin kuumaa ilmaa kuin pystyi”, murahdin kädet pöydän päällä levällään, pää niiden päällä. Toisella puolella pöytää istuivat Elle ja Mirri. Mirriin en ollut vielä kovin tutustunut, ja tuo vaikutti seurassani aika varautuneelta, olinhan hänelle uusi tuttavuus. Elleen taas – no, voitte vain arvata, kun kaksi näin sosiaalista tyttöä pistetään vastatusten, että mitä siitä tulee. Jep, uusi kaverisuhde ja aika äkkiä. ”Tänne sitä tuuletinta!” Elle käski minun ja Inkerin pitäessämme kasvojamme lähellä tuuletinta. Emme Inkerin kanssa reagoineet Elleen mitenkään, joten tyttö otti ja tempaisi tuulettimen johdon pois seinästä. ”Ette saa!” hän kiljaisi ja ponkaisi ylös tuolilta. ”Hei!” Inkeri karjaisi ja näki, kun Elle lähti juoksemaan pois taukohuoneesta, tuuletin sylissään. Inkeri lähti saalistamaan tuuletintamme takaisin, jolloin jäin kahden Mirrin kanssa. ”Sähän hoidat Tiiaa?” varmistin ja yritin saada jotakin puheenaihetta. Mirri nyökkäsi ja täydensi: ”Ja Rensua.” Silmäni suurenivat hieman. ”Sä oot varmaan ainut joka hoitaa kahta?” kysyin. ”Niin taitaa olla. Mutta Tiiuska on tuntsari ja Rensu yksäri, ja Sastu tarvitsi jotakin hoitamaan Rensua kanssaan, niin siinä vaiheessa mä tulin kuvioihin”, Mirri selosti ja huomasin, ettei hän ollut enää niin varautunut kuin aikaisemmin vain tuijotellessaan ikkunasta ulos. ”Vähänkö kiva!” hihkaisin, ja Mirri hymyili minulle. ”Niin se on, mutta aika ei aina meinaa riittää”, blondi tunnusti ja hymähti sitten, ”Ja sä hoidat Riinaa?” Nyökkäsin. ”Riina on kyllä ihana, vaikka vähän haastava ainakin nyt aluksi, kun se ei tunne mua.” Mirri näytti ymmärtävän. Huoneen ovi rämähti auki ja sieltä saapui Inkeri, joka jäi seisomaan ovensuuhun pitäen tuuletinta päänsä yllä, ojennettujen käsivarsiensa päällä. ”Tadaa!” tyttö hihkaisi, ”Arvatkaa vaan, kuka voitti!” Rupesimme Mirrin kanssa nauramaan, ja Inkeri tuli takaisin istumaan viereeni. Hän työnsi johdon seinään ja asetti tuulettimen uudelleen eteemme. Auki ja täysille, kylmää ilmaa puhaltamaan. Mutta mitään ei tapahtunut. ”No voihan –!” Inkeri kirosi ja pamautti nyrkillään tuuletinta. Se pysyi silti vaiti. ”Minne Elle jäi?” Mirri kysyi samaan aikaan, kun Inkeri ravisteli tuuletinta. ”Se meni Pellan luo, kai”, Inkeri sanoi epävarmasti ja jätti tuulettimen ravistelun sikseen. Se taisi olla tallin ainoa tuuletin. ”Mennään jonnekin muualle”, Mirri inahti ja nousi ensimmäisenä ylös pöydästä, minä ja Inkeri perässään. ”Mä meen hakemaan Riinaa”, sanoin heti ensimmäisenä. Mirri sanoi tulevansa mukaan hakemaan Tiian, ja Inkeri lähti minitarhalle päin metsästämään Siiriä. Saimme Mirrin kanssa yhteistuumin Riinan ja Tiian kiinni aika helposti eiliseen suoritukseeni verrattuna, ja lähdimme kuljettamaan niitä talliin. Tiia asusteli samalla rivillä kuin Riina, neljän karsinan päässä. Siirin ja Pampulan karsina oli myös tarpeeksi lähellä. Talutin Riinan karsinaan ja laitoin sen varmuuden vuoksi tänään kiinni, löysälle. Hain tanskalaisen harjapakin karsinan edustalle ja valikoin sieltä ensin pölyharjan. Riina ei ollut kovin likainen, ja sille riitti lyhyt käsittely harjojen kanssa. Etsin harjapakista kellertävän kaviokoukun ja putsasin Riinan suuret kaviot. Tamma ei virkkonut oikein mitään, luimi vain välillä ja yritti pari kertaa näykkäistä, siinä se. Taas mennään eteenpäin, jee! Nakkasin kaviokoukun takaisin pakkiin ja aloin selvittämään harjaa. Selvitin sen ensin sormin ja harjasin sen sitten vielä harjakammalla. Minun oli järkyttävän vaikeaa saada harja selvitettyä lyhyyteni takia, mutta onneksi Riina piti edes ajoittain päätään tarpeeksi alhaalla. Otsatukan harjaaminen oli kaikista vaikeinta, koska tamma nakkeli päätään korkeuksiin enkä meinannut saada sitä takaisin alas. Kirottu lyhyys. Selvitettyäni ja harjattuani hännän piikkisualla, lähdin hakemaan Riinan nivelellisiä suitsia satulahuoneesta. Olimme sopineet, että menisimme käymään maastossa, olihan niin ihana ilmakin. Mirri menisi Tiialla ilman satulaa, samoin Inkeri Siirillä. Minä en todellakaan, enhän ollut edes käynyt Riinan selässä. Sen täytyisi oppia luottamaan minuun paremmin. Löysin Riinan nivelet ja lähdin ne kourassani takaisin tamman karsinalle. Olin jättänyt tamman kiinni, mutta nyt napsautin riimunarun lukon irti päitsistä ja pujotin ohjat rivakasti tamman kaulalle. Ennen kuin se ehti nostaa päätänsä liian ylös, otin sitä päitsistä kiinni ja vedin pään alemmas. Päitset irti ja ei kun kuolaimia suuhun sarhaamaan. Ja se onkin vaikea tehtävä näin lyhyelle tytölle, varsinkin kun tamma nakkelee niskojaan. Hoh. Olin yrittänyt saada kuolaimia tamman suuhun varmaan viisitoista miinuuttia, mutta lyhyyteni takia en ollut vielä onnistunut. ”Mirriii!” huusin Riinan karsinan oviaukosta. Mutta siellä ei ollut Mirriä, vaan joku ruskeatukkainen naisenalku, jota en ennen ollut nähnyt. Nainen katsoi minua hymyillen ja tuli luokseni karsinan eteen. ”Onko jokin hätänä?” tyttö kysyi ja katsoi sitten minua, suitsia ja Riinaa, ”Ahaa, nyt ymmärrän.” Katsoin tuntematonta posket punehtuen, ja pyysin häneltä apua kuolainten kanssa. ”Tiedän tuon tunteen”, nainen sanoi pitäessään Riinan päätä kädellään, ”Siis sen, ettei yllä.” Nyökkäsin ja naurahdin väkinäisesti. Riina nakkasi päänsä taas taivaisiin ja nainen torui puoliveristä ottaen uuden yrityksen. Ja hän onnistui. Brunette veti niskahihnan tamman korvien yli ja jätti minulle loput remmit säädettäviksi. Kiitin häntä avusta. ”Oleppa hyvä, ja olen sitten Dreamer”, naisenalku esittäytyi ja katsoi minuun hieman kysyen. ”Britta”, esittelin itseni ja Dreameriksi esittäytynyt ruskeatukka katosi hymyillen takaisin tallin käytävälle. Inkeri ilmestyi melkein heti hänen jälkeensä karsinan aukkoon. ”Ootko jo valmis?” tyttö kysyi ja katsoi Riinaa arvioivasti. Säädin viimeisenä turparemmin ja Inkeri katsoi minun olevan valmis. ”Mennään!” hän sanoi minulle ja kävi jättämässä viestin Mirrillekin matkallaan takaisin Siirin luo. Aloin kuulla tiheää kavioiden kopsutusta, ja pian siihen yhtyi toisetkin äänet. Irrotin ohjat kuolaimista ja riimunarun kalterista. Napsautin riimunarun kiinni toiseen kuolaimeen ja vedin sen toisesta kuolaimesta läpi. Nakkasin ohjat karsinanraosta harjapakin päälle ja avasin oven tappiin asti. Riina yritti rynnätä edelleni, mutta sain sen pidettyä aisoissa, olihan minulla habaakin. Kai. Inkeri hyppäsi Siirin selkään ja pikkuponi painoi korvansa hieman luimuun, ei tainnut tykätä siitä että joutui töihin. ”Hyvä Sirpukka”, Inkeri kehui ponia ja taputti sitä kaulalle. Mirri nousi Tiian selkään tuolilta, ja pian olimme valmiita matkaan. ”Mennäänkö sellasessa järkässä että Mirri on eka, mä oon toka ja Inkeri vika?” ehdotin ja ehdotukseni hyväksyttiin. Mirri muistutti turvaväleistä ja otti enemmän ohjaa. ”Me ei varmaan voida laukata nyt, kun Riinaa talutetaan?” Inkeri kysyi lähdettyämme liikkeelle. ”Ei ehkä oo hyvä idea”, myönsin ja Mirrikin pudisti päätään. Ilma suosi meitä; aurinko paistoi, pyöreäreunaisia pilviä lipui taivaankannella ja jossakin kauempana niissä oli tummemmat keskustat, mutta ne tuskin meitä tavoittaisivat ja tuskin niistä nyt vettäkään tulisi. Pieni tuulenvire, viileä sellainen, kutitteli poskiamme ja ötökät pörräsivät saaden hevoset ja Siirin huiskimaan hännillään ja pudistelemaan päätään. Ötökät voisivat kyllä häipyä kuvioista, muuten parempaa ilmaa ei oikein osaisi toivoakaan. ”Otetaanko ravia?” Mirri huikkasi taaksepäin kun olimme kävelleet jonkin matkaa polkuja ja olimme saapuneet tielle, jolla kuuluisi laukata. ”Otetaan vaan”, sanoin ja Inkerikin taisi olla samaa mieltä. Mirri kannusti Tiian raviin ja minäkin maiskautin Riinalle. Se ei meinannut ensin lähteä, mutta kun huitaisin sitä narunpäällä, tamma lähti aika laiskaan raviin. Se ei näyttänyt haluavan irrotella maastossa, vaan pikemminkin ottaa rennosti. Siiri tykytti takanamme pikkuista raviaan yrittäen pysytellä meidän isompien perässä, mutta se ei näyttänyt olevan vaikeaa Riinan tahtia ajatellen. Maiskautin tammalle vauhtia ja hölkkäsin itse hieman lujempaa. En sillä, että minun olisi ollut helppo pysyä Riinan löllövauhdissakaan, onhan tamma kuitenkin iso ja sillä on isot liikkeet. Kunto meinasi loppua nopeatempoisemmassa ravissa kesken, mutta ei siitä sen enempää. ”Talli näkyy!” Mirri huusi taakseen. Ja niin se todellakin teki – nopeasti oli mennyt meidän pikku retkemme ja Inkerikin oli vaihteeksi pysynyt selässä. ”Katsokaa!” kiljaisin ja osoitin harmaata möykkyä edessämme, ”Onko se Pella?!” Menimme lähemmäs ja huomasimme, että se todellakin oli Pella – muttei ilman ratsastajaa, kuten olimme aluksi luulleet. Ellen vaatteet olivat vain jotenkin sekoittuneet maisemaan, emmekä huomanneet tyttöä kunnolla. Eihän niin maastovarma poni kuin Pella pudottaisi ketään? Tuskin. ”Ootte varmaan vasta menossa?” Inkeri kysyi Siirin selästä. ”Joo, ihan pikku lenkille, taidan tulla teidän letkaan mukaan ettei tämä hätäänny”, Elle totesi ja liittyi Siirin taakse seuraamme. ”Jalkaparkani!” voihkin päästyämme tallin pihalle, ”En kyllä enää seuraavalla kerralla tule kävelemällä teidän kans.” Olimme käyneet pitkän maastolenkin, jonka aikana minä olin joutunut puuskuttamaan ja pysähtymään kerran jos toisenkin. ”Niin, sitten tuut Riinalla selässä”, Mirri sanoi, ”Se on niin yksinkertaista.” Kunpa olisikin. En ollut vielä ihan sinut Riinan kokoisten hevosten kanssa, ja ilman satulaa-maastolenkeille olisi tällä menolla pitkänpitkä matka. Mutta en halunnut verrata itseäni muihin tai mitään. ”Rimpulahan se siinä!” kuulin ilahtuneen äänen takaani. Käännyin ja huomasin kypäräpäisen, mustatukkaisen naisen, jonka tunnistin jo Latulastakin – Chao! Tervehdin naista, joka tuli silittelemään hevostaan. ”Ajattelin mennä sillä tänään esteitä”, nainen kertoi, ”Toisitko ohjat, suojat ja estesatulan? Ja martingaalin tietty.” Nyökkäsin ja lähdin hakemaan tavaroita sisältä. Koppasin mukaani tarvittavat tavarat (ja näytin varmaan kiinalaiselta kauppiaalta niitä kaikkia kantaessani) ja toin ne Chaolle. Nainen kiitti ja pyysi minua auttamaan häntä varustamisessa. Tein työtä käskettyä eikä aikaakaan kun Riinuli oli täysin valmis esteille. ”Käytiin sen kanssa jo maastossa kävelemässä ja vähän ravailemassa, se on jo vähän lämmenny”, sanoin Chaolle tämän noustessa vaaleanrautiaan selkään. ”Oukidouki.” Nainen lähti kävelemään kentälle päin ja minä talliin. Olisi ollut hauskaa nähdä kun Chao hyppää, mutta olihan minulla muutakin menoa – kuten muiden tyttöjen kanssa juoruilua! kolmas
|
|