|
Post by Anne on Jun 11, 2024 14:55:32 GMT 2
Päiväkirja 2024 kesäasukeille ja -apureille xxxMukana menossa:Enni - Manny - Naya Kurre - Tressa Lyyti Tappi Evge Salma - Butterfly
|
|
|
Post by Anne on Jun 12, 2024 15:02:00 GMT 2
29.5.2024
- Mitä, myyt Karin? Kurri oli äimistellyt Hannekselle. - Siitä sai hyvät rahat, lähtee opetusmestariksi esteille, Hannes oli todennut. - Mutta eihän hätää, sulla on täällä vaikka mitä mahdollisuuksia.
Kurre tiesi, että niin ei ollut. Kari oli ollut se hienoin ja osaavin esteheppa, jolla Kurre pärjäisi. Sirius olisi toki tuntihevosista, mutta Valtterin omistushaluisuudella oli hyvä, jos Kurre sai ratsastaa sillä edes tunneilla. Ja nyt kun Pinjakin oli odottamassa varsaa, Kurre ei vaan nähnyt, että tuntihevospuolelta hänelle olisi enää mitään tarjolla.
Kurre oli jo 19-vuotias, viimeinen lukiovuosi lukiossa alkaisi, koska Kurre kävi lukion neljään vuoteen. Onnekseen Kurre oli saanut kisahevosen ratsastettavaksi kesäksi monimutkaisten kiertoteiden kautta: Tressan Hiekka-Ahosta. Mutta sille ei ollut paikkaa Liekkijärvellä muualla kuin Artsilassa. Sinne Kurre siis tamman raahasi. Seppeleestä Ruttu kaipaisi syksylläkin ehkä treenaamista, mutta kirjoutuksiin luku vaatisi aikaa, halusinhan Kurre menestyä elämässä muutenkin kuin esteratsastajana. Mutta nyt olisi kesä 2024, teini-iän viimein kesä, ehkä viimeinen kesä Liekkijärvellä. Mukava tammaratsu treenattavana ja kisattavana, ei asiat ollenkaan hullummin, vaikka tulevaisuus olisikin epävarmaa.
|
|
Enni
Uusi ihmettelijä
Posts: 7
Hoitoheppa: Ebba
Koulutaso: HeC
Estetaso: 80cm
|
Post by Enni on Jun 12, 2024 16:14:16 GMT 2
1.6. Lassi saapuu ArtsilaanTraikussa matkusti Lassi. Tai silleen sitä oli kutsuttu aikaisemmassa kodissa, oikea nimi oli Radical Lethal Lie ja se oli ravuri, amerikkalais-ranskalainen, jos tarkkoja ollaan. Se oli entinen ravuri ja ollut ihan hyväkin, sitten se oli jotenkin hermostunut radoilla ja ei halunnut enää juosta, laitettiin syrjään ja sen jälkeen jäänyt oloneuvokseksi, jotkut ravitallin lähellä asuvat tytöt oli sillä käyneet vähän ratsastamassa ja omistaja sanoi, että se kulki eteenpäin myös selästä käsin, että siinä oli sen koulutus. Ylläpitoa vastaan vuokralle sitä oli tarjottu paikallisessa puskaradioryhmässä facessa. Söpö se oli ja sillä oli kauniit silmät, mutta ei se muuten voittanut kauheasti kauneuskilpailuja. Karva sillä oli vielä vähän takkuinen, näytti kun sitä ei olisi talven jälkeen harjattu kertaakaan. Kiltisti se toimi, tuli koppiin ja kuljettui hyvin. Matka ei ollut onneksi pitkä, kun ihan kylän toiselta laidalta se haettiin. Ei sen mukana tullut kuin suitset ja riimu. Satula me haettiin matkalla Seppeleestä. Siellä oli muutama vanha penkki, joista löydettiin suunnilleen romaanin kanssa sopiva ja sain pari huopaakin lainaan, Emmy oli ollut ystävällinen, kun oli ne mulle lainannut. Otin Ebban harjakopasta ne pari harjaa, jotka olin sille ostanut. Loimea poni tuskin tarvi, se oli ollut ulkona talvet kesät, joten oli karaistunut. Omistajan mukaan viihtyi kesälläkin ulkona ja ei kauheasti kärsinyt mistään ihottumista. Artsilan pihaan, kun ajettiin, niin siellä ei ollut ketään. Olin vain sopinut, että hepalle olisi ainakin laidunpaikka, mutta karsinasta oli myös puhuttu ja siitä että voisin jossain ainakin nyt alkuun yöpyä. Mopo oli rikki, joten en päässyt kulkemaan kotoa, ennen kuin veikka laittaisi sen kuntoon. Ruvettiin kuitenkin purkamaan heppaa pois traikusta, se tuli tosi kivasti ulos ja katseli pää korkealla ympärilleen. Sillä oli pitkä kaula ja hontelot jalat, mutta keskivartalo oli pyöreä, vähän se oli laihan puolella ja lihakseton, mutta ehkä kesä laitumella tekisi sille hyvää. Naama sillä oli edelleen söpö ja silmät suuret ja kauniit. Iskällä oli aikataulu, joten se rupesi jo purkamaan kamoja traikusta ja asetteli niitä talon seinustan viereen. Ei niitä tosiaan kauheasti ollut: mun omat kamat, että pärjään pari viikkoa nyt ainakin ja sitten yksi ikea-kassillinen Lassin kamoja ja sen satula. Rehua se ei kuulemma ollut saanut pitkään aikaan, muuta kuin heinää ja kivennäistä. Saatiin tuttua kivennäistä mukaan koko kesän tarpeisiin. Minulla oli kädet täynnä hevosta ja taluttelin sitä pihalla, kun en tiennyt minne sen olisin laittanut. Olin kyllä ilmoittanut, että tänään tullaan, mutta en muista olinko sanonut tarkempaa aikaa. Lassi päästi ilmoille kimeän hirnahduksen, kuin kertoakseen, että hei kamut, täällä ollaan! Minua hymyilytti. Lassi oli oikeastaan tosi komea. Vihdoin joku tuli pihalle, tunnistin Lyytin. Isä meni tietty heti kysymään, että mihin voi jättää kopin, että se pääsisi lähtemään. Miksi sillä on aina kiire? Lyyti neuvoi mihin iskä voi kärrin laittaa ja sitten se lähti, heilautti se kättä menneessään. Joo Moikka vaan.. - Sulla olipi tiänne tulossa heppa? Lyyti kysyi - Joo.. Vastasin hiljaa ja katsahdin Lassiin - Kiva ja töittä vastoon oli tarkoitus saaha tallipaikkoo? Lyyti jatkoi. En ollut varma oliko se kysymys. - Ollaan Lassille varattu karsina tosta pikkutallista ja sitte se päässee laitumelle. Olikos nyt kysseessä ori vai ruuna? - Ruuna. vastasin - No hyvä, sitten se on vähän helepompi laittaa laitummeen. Katotaan paekat, voin auttaa kantamaan tavaroita, mitkä näistä mennee talliin? Lyyti höpötti - Se ikean kanssi ja sit satula. Sanoin ja Lyyti poimi ne mukaansa. Menimme pihapiirin pienempään talliin, siellä oli muutama karsina, joista Lyyti viittasi Lasselle sen ensimmäisen, josta hevonen sai katsella ulos. Ihan kiva. Käänsin ruunan karsinaan ja suljin oven. Karsinassa oli pieni määrä heinää ja vesiautomaatti. Lassi pyöri ja hyöri hetken, mutta asettui sitten syömään heiniään. - Miepä näytän mihin voit viiä nää varusteet sitte. Lyyti sanoi. Otin kantaakseni Lassen satulan ja suuntasimme tallirakennuksen päätyyn. - Täältä löytyypi varusteet, Lyyti sanoi ja asetti kassin lattialle. - Tossa ainakin näyttää olevan tyhjäpaikka ni laita vaikka siihen, kannattaa ehkä jotenkii nimetä, hän lisäsi - Joo.. Sanoin ja nostin satulan telineeseen. - Mä laitan. - Aattelin, että voisit nukkua tossa Tapin vanhassa huoneessa päärakennuksen yläkerrassa, jos kelpaa. Voi olla, että sinne tulee patjalle sitte joku muu, mutta ainakin nyt saatpi olla siinä ihan keskenäs, Lyyti höpötti. - Miä ja Tappi pyöritään tässä tiluksilla ja sitte on Evge. Katellaan niitä työhommia sitte ku oot asettunnu. Tervetulloo vaan sitte. - Kiitos.. Mumisin ja hypistelin ikea-kassin sisältöä. Lyyti poistui omiin hommiinsa ja minä en oikein tiennyt mitä olisin seuraavaksi tehnyt. Mulla oli hevonen karsinassa ja siitä pitäisi olla vastuussa. Kyllähän mä hevosia osasin pitää, mutta tää nyt oli eka oma, että ehkä vähän jännitti, vaikka en ikinä sitä ääneen sanoisikaan. Itsevarmuudella rupsein purkamaan tavaroita, laitoin suitset naulaan, satulahuovat taittelin toistaiseksi satulan päälle ja loput kamat sai olla kassissa. Lassille pitäisi ainakin hankkia joku pussi harjoille ja sitten joku ruoka-astia. Pitänee poiketa paikallisessa heppatarvikekaupassa. Löytyisiköhän Artsilta joku mopomönkiä tai vanha skopa. Muistelin, että karsinassa saattoi olla kiinteä ruokakippo, joten otin Lassin päivän kivennäiset ja talsin sen karsinalle. Hevonen nosti kauniin päänsä heinistä ja työnsi turpansa syliini. Silitin heppaa ja avasin karsinan. Ruokakuppi oli niin saastainen, ettei siihen mitään viitsinyt laittaa, joten syötin kivennäiset kädestä. Lassi mupelsi ne kuin suurinta herkkua ja tutkaili syötyään olisiko minulla lisää. Ei ollut. Pitää muistaa ostaa ponille porkkanoita. Hetken Lassia rapsuteltuani päätin lähteä viemään tavaroitani talolle.
|
|
|
Post by Manny on Jun 24, 2024 23:27:33 GMT 2
Horsmia ja hurjia hetkiä “Sie se Manny saat miut mukkaan vaikka mihin hulluun”, Lyyti huokaisi, hienoista kärsimystä äänessään, vaikka sitä vähän naurattikin. “Tämä kyllä männöö top viitosseen.” “Äläs nyt, ystävä rakas. Ota tämä vaikka jonain extreme-urheiluna.” Extremeä, todellakin. Kuka tarvitsi laskuvarjohyppyjä, koskenlaskua tai riippuliitoa, kun oli olemassa vaihtoehto liikuta Artsin kehärääkkejä selästä käsin? “Mie en tiiä, pelekkeenkö mie enemmän siun vai itteni puolesta”, Lyyti sanoi. Se ratsasti edellä, ruunikolla Harppu-suomenhevosella. Aiemmin tänään oltiin käyty läpi Artsin varustehuonetta, josta löytyneen pölyn peittämän, parhaat päivänsä nähneen satulan olimme kelpuuttaneet maastoilukäyttöön. Eihän se kummoinen ollut tai varsinkaan sopinut kunnolla Harpun ravurimalliseen selkään, mutta ajoi asiansa tällaisella kevyellä kesäillan kävelylenkillä. Mulla sen sijaan oli tiukemmat paikat - mä istuin Bellan, hontelokaulaisen lämminverisen selässä ilman satulaa, ja käsihevosena kulki vielä Naya, joka tuntui olevan ihmeissään tästä varsin eriskummallisesta järjestelystä. “No, jos rehellisiä ollaan, mä luulen että kyllä täältä alas tullaan ainakin kerran tän reissun aikana”, sanoin ja nauroin päälle. Lyyti sen sijaan näytti vähän kauhistuneelta, ilmeisesti sen mielestä mahdollinen putoaminen ei ollut yhtään niin hauska juttu kuin mun mielestäni. “Kyllä mie sanon, että jos katkot kinttus tai taitat niskas, niin miuta on turha ootella sairaalaan voevottellee.” “Tulet kuitenkin”, virnistin, eikä Lyytikään voinut pidätellä hymyään. “Mutta suklaata en tuo!” Metsätie, jota pitkin ratsastimme, oli villivadelmapensaiden ympäröimä. Ne olivat päässeet kasvamaan niin reheviksi, että niiden oksat ja lehdet osuivat jalkoihin, vaikka ratsastimme keskellä tietä. Harppu yritti vähän väliä nyhtää suuhunsa tukon tien keskellä kasvavasta heinästä, eikä Bellalla tuntunut löytyvän jarruja edes silloin - hyvä kun lämminverinen ei kirjaimellisesti kävellyt suoraan kiinni persiiseen. “On tää kyllä melkeen ku lommoo”, Lyyti sanoi sitten, kun kapea metsätie päättyi ja pääsimme ratsastamaan leveämmälle hiekkatielle. “Artsi ku ei oo nurkissa sekottamassa pakkoo, tuntuu että sitä melkeen ellää jottain maalaisunelmoo.” “Eikö koko Liekkijärvi oo yhden sortin maalaisunelma?” kysyin Lyytiltä. Nyt, kun pääsimme ratsastamaan rinnakkain ja Harppu ei enää ollut tientukkeena, Bellalla olisi ollut menohaluja. Tamma heilautteli päätään ja otti välillä levottomia sivuaskelia, mistä Naya-parka tuntui menevän hämilleen. “Perkele, lähteeköhän tämä käsistä, jos ravattaisiin hetki”, totesin ja Lyyti katsoi mua kuin hullua. “No lähtöö! Ei todellakkaan männä käyntiä kovempoo!” “Vähän tuntuu, että se ei kohta oo meidän päätettävissä, mitä askellajia mennään”, sanoin ja loin merkitsevän silmän Lyytiin, mutta Bella pysyi vielä ainakin toistaiseksi käsissä. Järvi siinsi puiden takaa, kun pääsimme pienelle peltoaukealle. Kuovit huusivat lämpimässä illassa, ja vaikka oli vielä valoisaa, alkoi ilta taittaa lämpimän sävyistä sinisen puolelle. “Tiesitkö, että nämä kuovit täällä ovat pelkkiä koiraita? Naaraat ovat jo lentäneet pois. Ne jättää koiraat huolehtimaan poikasista.” “Sie se tiijät kaikenlaista”, Lyyti sanoi, muttei yhtään pilkkaavaan sävyyn. Se tähyili pellolle, jonka yläpuolella liiteli muutaman pitkänokkaisen linnun siluetti. “Kuovit on sitten lintumualimman veministejä, vai mitä? Niillä on männy miesten ja naisten roolit viärinpäin.” Lyytin vertauskuva nauratti mua. “Kyllä”, virnistin. “Kuovikoirasparat.” “Kyllä ei Artsi pärjäis kuovina”, Lyyti sanoi kulmat koholla. “Tiijäkkö, miun piti opettaa Armakselle miten pijetään haarukkaa ja veistä kädessä. Ei se poikapolo tienny sitäkään! Söi kuin mikäkin mehtien mies, pottumuussinkin sormilla!” Mua nauratti sen verran kovasti, että Bella otti muutaman raviaskeleen ja jouduin pidättelemään lämminveristä oikein kunnolla, jottei se singonnut raketin lailla matkaan. “Ei oo helppoa sunkaan työ”, sanoin sitten myötätuntoisesti Lyytille, joka hätisteli kädellään sen ympärillä lenteleviä hyttysiä kauemmas. “Noh, kyllä mie pärjään”, se sanoi ja kurtisti sitten kulmiaan katsoessaan muhun. “Mites siun työt? Älä ota tätä Manny pahalla, mutta mie oon välillä ollu vähän huolissani siusta. Kun sie et ennää käy missään töissä. Ethän... Ethän sie oo masentunu?” Mä kiirehdin pudistelemaan päätäni. Pieni naurahdus karkasi mun huuliltani, mutta se johtui siitä, etten totta puhuen itsekään oikein tiennyt, mitä vastata. Forrexilta lähdön jälkeen olin ajatellut, että olisin työttömänä vain muutaman viikon, ehkä kuukauden. Nyt aikaa oli kuitenkin kulunut ja hiljalleen olin ajautunut yhä syvemmälle joutilaana olon petolliseen suohon – siihen, kun aloitteen tekeminen kävi kokoajan vaikeammaksi samalla, kun aloin turtua tekemättömyyteen ja siihen tunteeseen, etten enää osaa nousta ylös tai ole kyllin hyvä tekemään yhtään mitään. “En mä oo masentunut”, vakuutin. “Mä vaan en tiedä vielä, mitä mä haluan tehdä. Eikä Liekkijärvikään varsinaisesti pursua työmahdollisuuksia.” “No, entäs Kalla sitten?” Mä kohotin kulmiani ja Lyyti kallisti päätään samalla kun hymyili tietäväisesti. “Kyllä mie tiijän, Manny”, Lyyti sanoi matalalla äänellä. “Sano suoraan vuan. Seurustelekko sie, Manny?” Mä avasin suuni, mutten sanonut sittenkään mitään - sen sijaan mun hymy taisi kertoa Lyytille paljon. Se laittoi käden suunsa eteen ja sen silmät näyttivät säkenöivän. “Mie en kestä”, se sanoi. “Sie et oo ikkään näyttäny noin onnelliselta!” “Mä tykkään Sarahista tosi paljon”, mä sanoin sitten ja käänsin hymyillen katseeni eteenpäin, nyt jo lähellä siintävään järveen. “Mutta en mä tiedä, voinko mä puhua seurustelusta. Mä en halua mennä asioiden edelle.” “Työ menittä asioiden edelle jo juhannuksena Artsin laiturilla”, Lyyti sanoa täräytti. “Mie näin! Enkä tiijä, oisinko halunnu nähä! Pelekäsin että sauna pallaa ja erehyin tulemaan sinne, mutta saunan sijasta tais olla ihan muut paikat liekeissä.” “Lyyti!” parahdin nauraen. Se oli virhe, sillä Bella sai siitä kimmokkeen ottaa oikein kunnon sivuaskeleen, ja hetken ajan tunsin oloni höyhenenkevyeksi, kunnes muksahdin ojanpientareen horsmien sekaan. “Manny!” “Ei hätää!” sanoin pölyä ja hiekkaa yskiessäni ja kiitin luojaani, että sain lennon aikana pidettyä kiinni sekä Bellan ohjista, että Nayan liinasta. “Kaikki hyvin. Jospa puhuttais jostain muusta?” “Ehkä se on parempi niin”, Lyyti sanoi ja nauroi sitten makeasti. “Siulla on Manny horsmaa piässä.” “Se ei varsinaisesti yllätä.”
|
|
Enni
Uusi ihmettelijä
Posts: 7
Hoitoheppa: Ebba
Koulutaso: HeC
Estetaso: 80cm
|
Post by Enni on Jun 25, 2024 13:59:23 GMT 2
8.6. Maastoilua
Lassin kanssa oli mennyt tosi kivasti eka viikko. Se oli aika paljon saanut olla ja möllöttää, syödä ja nauttia laidunkavereiden seurasta. Mulla oli ollut kivaa Artsilassa, siellä oli tosi kivat oltavat ja työkään ei ollut mitenkään liian rankkaa. Sellaista mitä nyt tallityö on. Lassin kanssa olin puuhastellut joka päivä, olin hakenut sen laitumelta, josta yleensä ratsastin sen ilman satulaa (suitsien kanssa kyllä) tallille. Lassi oli ilman satulaakin tosi kivasti ja löntysteli ravitallille kuin vanha tuntihevonen. Tallilla yleensä puuhailin sen kanssa pihassa, harjailin ja sellaista. Torstaina Lassi oli saanut selkäänsä satulan ekaa kertaa täällä ollessaan ja ei ollut kauheasti siitä välittänyt. Selkään olin päässyt aika vaivatta ja ettenkin Lassi liikkui. Huomasin nopeasti, että parhaiten se toimi ääniavulla, maiskuttaen ja sanoin. Fiksu kaveri se oli. Olin mennyt satulan kanssa ekaa kertaa ravit ja laukat. Eka hieman edestakaisin käyntiä ja ravia tilan tiellä ja sitten oltiin menty raviradalle. No se mua oli eka vähän jännittänyt, että pysyykö se lapasessa. Otin ensin käyntiä ja sitten ravia raviradalla ja sitten uskalsin laukata. Lassi kiihtyi ja selkeästi kuumeni, mutta hiljensi kun pyysin tai ehkä siitä vähän piti ensin neuvotella. Mutta hienosti se meni. Aika hyvä se oli.
Tänään ajattelin sen kanssa maastoon. Olin vähän kysellyt että olisiko joku lähdössä mun kanssa. Lopulta Kurre suostui lähtemään tammansa kanssa, Teresa tai Tessa, joku sellainen. Kurre oli pitkä ja komea, mua vähän punastutti kun se iloisesti suostui lähtemään, apua jos se haluaa jutella jostain?? Satuloin ja suitsin Lassin. Olin huomannut, että se vähän hinkkasi takasiaan ja olin löytänyt sille ravihevosten varastoista ihan ok kuntoiset hivutussuojat. Saivat kelvata ainakin hetken. Painoin kypärän päähän ja muistin vielä käydä laittamassa aurinkorasvaa naamaan ja olkapäille. Nousin Lassin selkään ja jäin odottelemaan Kurrea. Ja sieltähän se sitten tuli, pitkänhuiskeana ja täydellisen kisahevosen kanssa. Näytin varmaan ihan urpolta kantturan ravurin (Lassi oli tosi hieno oikeasti) selässä lyhyine persjalkoineni. Kurre nousi ketterästi hevosensa selkään. -Ootsä valmis? Hän kysyi -Joo oon, vastasin nopeasti ja sitten lähdimme.
Kurren tamma oli vähän pelokas, joten mentiin Lassin kanssa edeltä. Vähän me jotain juteltiin, mutta ei hirveästi. Kurrekin oli aika hiljainen. Jotain se kyseli multa Lassista ja mitä meillä oli suunnitelmissa (ei ollut) ja sit mä vähän uskalsin kysyä siltä, että mitä ne aikoi tamman kanssa. Ja sen nimi oli muuten Tressa. Kisaamaan se oli tamman ottanut ja treeniin. Kari oli lähtenyt siltä alta niin se tarvi uuden kisahevosen. Olin nähnyt Kurren joskus kisoissa ja se oli kyllä tosi hyvä. Mä olin vaan tällainen tuntipuksuttaja. Joskus jossain matalissa tallikisoissa olin käynyt, en oikein niin paljoo välittänyt kisaamisesta. Artsilan maastot oli kesällä tosi kauniit. Tuomet vielä osittain kukki vähän ja kesäkukat oli alkaneet ojanpohjilla myös kukkia. Aurinko paistoi melkein pilvettömältä taivaalta ja hiekka rapisi ja pölysi hevosten kavioiden alla. Oli tosi hiljaista, jos ei otettu lukuun lintujen laulua. Lassi pärskähti ja ravisteli ötököitä päästään. Mulla oli just nyt tosi kivaa. -Haluutko ravata? Kysyin hetken päästä. -Joo mennään vaan! Kurre huikkasi ja keräsi tammansa ohjat. Otin Lassin ohjat omiin käsiini ja maiskautin sille, "ravi" sanoin vielä tehosteeksi ja Lassi siirtyi reippaaseen raviin. Ravasimme reippaaseen tahtiin pitkin teitä ja Lassi eteni korvat hörössä eteenpäin hyvin varmoin ja reippain askelin. Tressa takana teki pari sivuloikkaa, ilmeisesti puiden varjot pelotti. Kurre ei juuri niistä välittänyt vaan jatkoimme eteenpäin. Ravattiin melkein kyläkaupalle asti ja otettiin siellä käyntiin, ratsastettiin siitä sitten peltotietä takasinpäin ja siinä otettiin laukkaa. Lassi lähti alkuun kuin ammuttuna ja hitaammin laukkaan lähtenyt Tressa jäi jälkeen. Nopeasti se sai meidät kiinni kuitenkin. Hetken taas neuvoteltiin että mites siihen raviin siirryttiin, mutta kyllä se sitten kuunteli. Ravattiin vähän ja sitten käyntiin. Lassi sai taputuksia. -Hyvin se meni. Sanoin, enemmän itselleni. -Joo, ei ainakaan vauhtia puutu tuolta ruunalta. Kurre totesi. -No ei juu, vähän siinä saa eka neuvotella että hidastetaanko, mutta ihan hyvin se kuuntelee sitten, jatkoin ja Kurre naurahti.
Palattiin tallille käyntiä. Kiitin Kurrea seurasta ja lähdin purkamaan Lassilta kamoja. Se oli jo vähän kerennyt hiota. Ulkona oli aika lämmin, joten kävin huuhtelemassa sen vesiletkulla. Sitten se sai olla karsinassa ja syödä ruuat, eli kivennäiset ja pellavan ja sai sitten mash vettä ja muutaman porkkana. Sitten vein sen laitumelle. Sinne se jäi tyytyväisenä laiduntamaan. Hieno se oli.
|
|
|
Post by Manny on Jul 7, 2024 0:03:27 GMT 2
Leijoista ja lapsenlapsista Elämää nähnyt matkaradio särisi tuvan nurkassa. Hyräilin Vanhan Holvikirkon säveliä samalla, kun lappasin kaurapuuroa suuhuni ja katselin ikkunasta pellon yllä leijailevaa sumuverhoa. Huoneessa tuoksui raikas pesuaine, paistorasva ja Lyytin poimimat niittykukat, jotka koristivat pirttipöytää, joka oli saanut valkean pitsiliinan peitokseen. Seinäkellon tikitys sekoittui lusikoiden kilinään ja paperisivujen rapinaan, kun Tappi käänteli tuoreimpien Liekki-Sanomien sivuja syödessään. Ilman Artsia Keilopelto oli todella idyllinen paikka. Lyyti oli todellakin ottanut paikkansa talon emäntänä ja pistänyt Evgen ja Tapin ruotuun heti alkuunsa, ja oli samaan aikaan virkistävää ja jopa hieman outoa nähdä ne kaksi niinkin kunnollisina, kuin mitä ne nyt olivat. Evge nyt hiukan ehkä Tappia vähemmän, mutta ainakin molemmat olivat selvinpäin ja yllättävän siivoja, varsinkin, kun olimme Lyytin ja Armaksen kanssa siivonneet koko torpan lattiasta kattoon ja Lyyti oli saattanut hieman korottaa ääntään, kun raikulipojat olivat yrittäneet palata vanhoihin, sotkuisiin tapoihinsa. “Ja se on semmonen homma, pojat, että jos mie vielä kerran jouvun yhetkin kalsarit korjoomaan lattialta talteen taikka jos ei ala astiat mänemään konneeseen ilman että siitä suap sannoo sata kertoo, niin mie katkon vifi-piuhat ja suatte palata jalluja lukemaan.” Mitä ilmeisimmin nettiyhteyden katkeamisen uhka oli kyllin suuri pelote, jolla kaksi aikamiespoikaa saatiin ruotuun, sillä sen jälkeen ei Keilopellon pirtissä enää haissut vanha viina, eikä likaisia vaatteita tai astioita enää ilmaantunut niille kuulumattomiin paikkoihin. Kaviot kopsahtelivat vasten hiekkatietä. Ympäröivä koivumetsä toi varjoineen toivotun viilennyksen muutoin lämpimään kesäpäivään, jonka satunnaiset tuulenvireetkin tuntuivat lähinnä lehmänhenkäyksiltä hionnutta ihoa vasten. Kello oli tuskin kymmentä, mutta ilma oli jo tukahduttavan lämmin, enkä uskaltanut edes ajatella kuinka kuumat paikat päivän mittaan tulisi olemaan. Koppakärryjen eteen valjastettu Humma huiski hännällään eikä suotta pitänyt kiirettä. Armas istui mun ja Lyytin välissä ja höpötteli iloisesti, ja mä ja Lyyti vaihdettiin kerran jos toisenkin huvittuneita katseita pojan juttuja kuunnellessa. “Onko Armaksesta kiva männä Lenan luo kylään”, Lyyti kysyi ja Armas nyökkäsi niin, että sen päässä oleva, kulahtanut Agrimarketin lippalakki valahti silmille. “Joo. Tekeeköhän Lena pannaria?” “Tekee varmasti”, sanoin ja virnistin Lyytille. Olihan Lyyti ja Armas käyneet äidin luona ennenkin, mutta kun olin muuttanut kesän viettoon Keilopellolle, olimme alkaneet tehdä retkiä äidin luo kerran viikossa. Tai retkiä ne olivat ainakin Armakselle - minä ja toisinaan Lyytikin teimme pihahommia sillä välin, kun äiti leikitti Armasta. Ja miten äiti rakastikaan Armaksen vierailuita. Oli liikuttavaa, miten äitikin tuntui aivan kuin nuorentuvan silmissä, kun Armas tuli taloon loputtoman energiansa kanssa, puhua papatti taukoamatta ja esitteli äidille leikkitraktoreitaan tai kertoi viikonlopun kalareissuista. Äiti paistoi pannukakkuja tai muurikkalettuja, opetti Armaksen punomaan voikukista seppeleen ja näytti, mihin västäräkki oli tehnyt pesänsä. Niiden kahden välille syntynyt ystävyys oli sydäntälämmittävää, kaunista seurattavaa. Armas oli kuin lapsenlapsi, jota äiti ei ollut saanut. Ja jollain itsekkäällä tavalla tunsin helpotusta siitä, että Armas oli tullut äidin elämään, sillä katsoessani äitiäni näin päivä päiväältä hauraamman ihmisen. En tiennyt, näkisikö äiti koskaan lapsenlastaan, jos sellaista koskaan edes siunaantuisi. “Lena! Lena!” Armas hyppäsi kärryistä jo pihatien mutkassa ja riensi kohti tuvan portaita, joiden edessä olevassa tuolissa äiti istui kävelykeppiinsä nojaten. Äiti nauroi ja vilkutti meille, ennen kuin avasi kätensä ja kaappasi luokseen ehtineen Armaksen halaukseen. “Sinähän olet kasvanut!” “No enkä oo. Vastahan me viime viikolla nähtiin!” “No olethan sinä sitten kasvanut jo ainakin viikon verran.” “No se on totta!” Nauru kantautui pihanurmen ylitse, kun me Lyytin kanssa riisuimme Humman valjaat ja valutin punaraudikolle vettä vanhaan kylpyammeeseen, joka toimitti juomakaukalon virkaa. Humma oli valikoitunut ajohevoseksi syystä; orin ollessa jo varttuneempi herrasmies pystyimme luottamaan siihen, että se pysyi pihapiirissä, vaikka puuliiterin takana olevalle horsmaniitylle kyhätty tarha olikin pelkkä aurausviitoista ja pyykkinarusta koostuva viritelmä. Voikukat ja apilat olivat vallanneet jälleen kerran nurmikon, ja kesti melkein kaksi tuntia, kunnes olin saanut kaiken leikattua. Pihavaahteran alla olevan pöydän ääressä mua odotti lasillinen jääkylmää mehua. “Kiitos jälleen kerran”, äiti hymyili, kun istahdin alas ja kuivasin hionneet kämmenet Lyytin tarjoamaan pyyhkeeseen. “Ei sun äiti tarvitse edelleenkään kiittää”, sanoin ja käänsin katseeni Armakseen, joka huitoi kärsimättömänä mun edessäni. “Mitäs sä oot tällä kertaa saanut?” “Lena antoi mulle leijan!” Armas ilakoi. “Se lentää korkeammalle kuin lentokoneet! Katso vaikka!” Armas juoksi pihan poikki leija perässään ja nauroi sydämensä kyllyydestä, kun leija nousi lepattaen ilmaan ja yhä vain korkeammalle. Katsoin äitiin ja näin, miten sen juonteiden ympäröivät silmät pilkahtelivat iloa. “Kyllä minun täytyy kiittää”, äiti sanoi, kun sai vihdoin katseensa irti pihan poikki kirmaavasta Armaksesta. “Olenhan siunattu, kun minulla on teidät.”
|
|
Lyyti
Perustallilainen
![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png) ![*](//storage.proboards.com/forum/images/stars/star.png)
Posts: 212
Hoitoheppa: Oili
|
Post by Lyyti on Jul 7, 2024 19:40:06 GMT 2
07.07.2024
“Osaakohan iskä ollenkaan suomea, kun se tulee takaisin”, pohtii Armas vakavalla äänellä. Se loikoilee nurmikolla silmät sirrillään, pureskelee heinänkorttta kuin kunnon maajussi, pitäen seuraa Lyytille, joka harjaa puomiin sidottua Nyyrikkiä. Lyyti on käynyt reippaan maastoreissun rautiaalla orilla, ja nyt he ovat molemmat hikisiä ja raukeita iltapäivän auringossa. Lyyti rapsuttaa Nyyrikin otsaa ja katsahtaa mietteliäänä Armakseen. Maalaislapsi: päivettynyt, pisamainen, hymykuoppainen. Kesästä karheat kantapäät ja aina likaa kynsien alla. Huumorintajuinen ja raisu, välillä itsepäinen. Ja samalla viisas, herkkä, pohdiskeleva. Rakastava ja hellä pieni poika. Lyytin pieni paras ystävä, varjo joka seuraa kaikkialle. Armas on ollut hirmu reipas koko kesän, vaikka välillä illalla itkettääkin: isä on Ruotsissa ja äiti, noh, pistäytyy välillä ja hakee pojan luokseen satunnaisesti. Lyyti on Armakselle jonkinlainen äitihahmo-isosisko-hybridi, mutta tietenkin lapsi kaipaa isäänsä. “Ossoo se varmasti. Ehkä se voi opettaa siulle sitten muutaman sanan ruotsii”, Lyyti vastaa kepeällä äänellä. “Ja uattelehan ku se näkköö meijjän kesäpäiväkirjan. Kyllä se ihmettellöö miten paljon myö ollaan suatu aikaseks.” Lyyti on keksinyt Armaksen ikävälle lääkkeen: he ovat ruvenneet kirjoittamaan päiväkirjaa, johon tunnollisesti rustataan joka viikko kaikki suurimmat tapahtumat ja juonenkäänteet. Esim. juhannusbileet, takapihalta löytynyt siili, ja Lenalta saatu leija. Armas on hetken hiljaa, pyörittelee varpaitaan. “Onkohan sillä ikävä minua”, se sitten sanoo, ihan hiljaisella ja tukahtuneella äänellä. Lyytin rintaa vihloo. “On ihan varmasti. Sie oot semmonen poika että sinnuu tulloo ikävä heti. Tulehan, talutettaan Nyyrikki takas tarhaan.” Nyyrikki ravistaa kaulaansa, tuuppii Lyytiä ystävällisesti. Armas kävelee edellä, ilman kenkiä, heilutellen yhtä tärkeistä Kepeistään. “Sulla ei varmasti oo ikävä meiän iskää”, Armas toteaa pikkuvanhasti, “se on varmaan aika ärsyttävä pomo.” Lyyti nauraa, kommentoimatta asiaa sen enempää.
Vaikka sääliksi käy Armasta, Lyytille kesä on ollut taivaallinen. Keilopellosta oli keskimääräistä vahvempien pesuaineiden, kovan kurin ja määrätietoisuuden kautta kehkeytynyt maalaisidylli. Lyyti ei voi uskoa, että näin ihanaa voi ollakaan: Manny oli muuttanut tilalle Lyytin seuraksi ja turvaksi, ja Manny-Lyyti-Armas-trion kesä on kuin suoraan jostain kansallisromanttisesta romaanista. Lyytin sydän melkein pakahtuu kaikesta onnesta. Mannysta on sekin apu, että se osaa opastaa länkkäriratsastukseen. Nyyrikin omistajuustilanne on vielä kysymysmerkki, mutta Lyytillä on ollut enemmän aikaa tutustua suureen, kauniiseen oriin. Nyyrikki on hauska ja hyväntuulinen, orina tulinen ja välillä vähän liian temperamenttinen tasaiselle Lyytille, mutta yhteinen sävel löytyy pikkuhiljaa.
Kohta Nyyrikki on tarhassa ja valtakunnassa on rauha. Manny on jossain soittamassa maraton-puhelua mielitiettynsä kanssa, Tappi ajamassa Roosaa, Evgen teillä tietymättömillä. Enni tulee ratsastamaan Lassia myöhemmin. Oili on laitumella koko heinäkuun, joten Seppeleeseen Lyyti ei jaksa ajaa. Laiskottaa.
“Pitäskö meijjän tilata pitsaa”, Lyyti miettii ääneen Armakselle. “Ja pakastimessa taitaa olla jiätelökakkuukin...” “JOOOOOOOOOOOOO!!” karjuu Armas innoissaan.
Mikä suloinen kesä. Lyyti kirjoittaa vielä kutsun pitsailtamaan Seben Whatsapp-ryhmään (tilaahan hän pitsat Artsin luottokortilla...) ja lähtee sitten Armaksen kanssa lämmittämään saunaa valmiiksi.
|
|
|
Post by Manny on Jul 18, 2024 21:32:27 GMT 2
Mistä muut ei löydä meitä 7.7.2024 Ajomatka Kallaan ja takaisin sujui jo rutiininomaisesti. Sarah nakkasi pienen urheilukassin takapenkille ja istui kyytiin, ja juttelimme niitä näitä matkalla takaisin Liekkijärvelle. Puheenaiheet vaihtelivat hevosista polttaviin paikallisuutisiin (Liekkijärven kunnanjohtaja kärähti ratista puhallettuaan 2,6 promillea traktoriratsiassa ja Kallaan oli tehty uusi liikenneympyrä), ja molempien päät kääntyivät automaattisesti sillä kohdalla, jossa tien yli oli eräällä ajomatkalla juossut hirvi. Kaikki oli niin normaalia, automatkasta kauppareissuun, jonka aikana ostimme viinirypäleitä, Erittäin Hienoa Suomalaista shampoota ja muutamat saunajuomat, että välillä oli vaikeaa muistaa, että me oltiin Sarahin kanssa edelleen vain ystäviä. Ystäviä, jotka jakkoovat lakanat harva se yö. Lyytin sanat kaikuivat mun päässäni samalla kun astelimme pihanurmen ylitse kohti Keilopellon torppaa, jonka ikkunoista lankesi lämmin valo etupihan ruusupensaisiin. Nekin olivat jo ikivanhat, mutta päässeet uuteen loistoonsa sinnikkään kitkemistyön tuloksena, jonka seurauksena sekä mun että Lyytin käsivarret olivat verisillä naarmuilla. “Pizzat tulloo kohta, saunakin on jo tulilla”, Lyyti tervehti heti, kun kuuli eteisen oven käyvän. Sarah hymyili Lyytille, joka riensi tuttavallisesti naista vastaan ja otti osan kauppakasseista kantaakseen. “Me viedään kamat kohta mökille”, sanoin Lyytille, joka heilautti kättään rientäessään kohti keittiötä. “Mie laitan nämä kumminki hetkeksi kylmään - suattepahan saunaan viileetä juotavvoo.” Niin ihanaa, kuin rauhallisessa ja lämminhenkisessä Artsila-idyllissä olikin, oli ihanaa myös karata hetkeksi Sarahin kanssa kahdestaan syrjäisen laitumen reunalle katselemaan pellon ylle kerääntyvää usvaa ja kuuntelemaan rauhoittavia, laiduntavien hevosten ääniä. Hämärtyvässä illassa pystyi turvallisesti juoksuttamaan sormiaan tummassa hiuspehkossa, maistamaan toisen huulia ja nauttimaan kosketuksesta ilman, että kukaan oli näkemässä. Se oli puhdasta kesäyön huumaa, taikaa, jota en ollut vuosiin kokenut tai uskaltanut edes haaveilla kokevani. Pizzalaatikoiden saapuessa kummankin poskilla helotti kevyt lämpö, ja mä irroitin Sarahin hiuksista sinne takertuneen ohdakkeen. Sellaista elämän kai aina kuuluisikin olla – huoletonta, iloista, nauravaista – ja kaiken kaikkiaan onnellista. Minä, joka olin nuoresta asti kärsinyt jostakin suuremmasta olevaisuuden tuskasta, aloin vanhetessani huomaamaan, että onni koostui pienistä asioista: rätisevästä radiosta, josta soivan Leevi and the Leavingsin tahtiin Lyyti veti Liinun villiin tanssiin; hurraahuudoista, kun Kiri pyydysti suullaan ilmasta Aleksanterin heittämän oliivin; Sarahin sormista, jotka etsiytyivät kuin itsestään omiini, kun astelimme hämärän pihamaan lävitse saunalle, ja jotka hakivat tukea mun niskasta, kun nostin sen syliini laiturilta, ennen kuin vajosimme yhdessä viileään veteen. “Tää on niin ihanan erilaista”, Sarah sanoi sitten, kun makasimme yön pikkutunteina mökin edessä heinikolla, vilttiin käpertyneinä. “Arjesta, tiedätkö? Tää on kuin lomaa.” “Niin on”, sanoin ja katselin suuria, violeteiksi väräjytyneitä kumpupilviä, jotka kohosivat hiljaa ja jylhinä taivaanrannasta kohti taivaankantta. Yöllä sataisi varmasti vettä. “Ajattele, jos aina olisi näin.” Käänsin päätäni Sarahiin päin, niin, että naisen hengitys kävi lämpimänä nenänvarttani vasten. Hymyilin ja painoin päätäni lähemmäs, samalla kun siirsin käteni naisen käteen. “Miksei voisi olla.” Hiljaisuus laskeutui meidän yllemme, muttei laisinkaan kiusallisena; se kietoi meidät ympärilleen ja hetken aikaa tuntui siltä, kuin sanat olisivat juuri käyneet toteen – aivan kuin olisimme saapuneet tästä hetkestä ikuisuuteen, jossa asiat pysyisivät tällaisina ainiaan. Mutta ei kuitenkaan. Tuuli puhalsi niityn ylitse, sai molemmat värähtämään, ja kun nousimme istumaan, Sarah painoi hetkeksi päänsä olkapäätäni vasten. “Mitä jos me ostettaisiin hetki lisäaikaa?” se kuiskasi, kuljettaen sormeaan pitkin mun säärtä niin, että mun iho nousi pienesti kananlihalle. “Mitä tarkoitat?” kysyin yhtä hiljaisella äänellä, hymyillen. “Jos lähdettäisiin yhdessä sinne, mistä muut ei löydä meitä.”
|
|
|
Post by Salma on Jul 20, 2024 12:32:34 GMT 2
Perhoskesä 17.5.-1.7.2024
17.5.2024 - Hannaby Hanami Week Jensin ilme on hyväksyvämpi kuin olen osannut toivoa, kun nostan käteni Butterflyn kiiltävälle nahkasatulalle ja käännän jalustimen niin, että yllän ujuttamaan jalkani siihen. Olen arvannut jo etukäteen, että Butterflyn kasvattaja kenties haluaisi hieman kysellä hevostoiveistani ennen varsinaista koeratsastusta, mutta niin tiivistä ja intensiivistä ristikuulustelua en ole osannut odottaa. Hetken olen pelännyt, että Jens ei halua päästää minua ollenkaan Butterflyn selkään.
Sinne minä nyt kuitenkin nousen.
Butterfly on pieni hevonen, vain kymmenkunta senttiä Bonnieta korkeampi. Se tuntuu allani hontelolta, mikä ei sinänsä ole ihme: onhan se kääntynyt vasta viisivuotiaaksi tämän vuoden alussa.
Se on raaempi kuin yksikään muista hevosista, joita kevään mittaan olen koeratsastanut. Tuntuu, ettei se ymmärrä kaikkia apujani, vaan jää silloin tällöin hetkeksi miettimään ja kokeilee sitten jotakin, mikä on yleensä vähän sinne päin. Pidän kuitenkin sen yritteliäisyydestä. Se kääntyy samalla tavalla kevyesti kuin Bonnie, ja viimeistään kun nostan laukan, alan olla myyty. Butterflyn askel on pitkä ja voimakas, ja kaiken lisäksi se on nopea. En malta pidättää sitä heti, vaan annan itseni hetken aikaa vain nauttia siitä, miten huumaavalta sen keinuvassa selässä istuminen tuntuu.
|
![](https://i.ibb.co/BzRDwDZ/butterflyflop.jpg) Butterfly Flop (kuva @jusu) |
Jens kokoaa pari estettä Hanamin päivän jäljiltä hiljenneen lämmittelykentän laidalle sillä aikaa, kun pidätän Butterflyn käyntiin. Sydämeni alkaa hakata, kun sormeilen hevosen tummaa harjaa. Koko paikka -- kauempana häämöttävä linnahotelli, kirsikkapuut, jokunen kilparatsastaja joka on illan suussa lähtenyt taluttelemaan hevosiaan hyvinhoidetuilla hiekkateillä -- kaikki tämä tuntuu yhtäkkiä pelottavan kirkkaalla tavalla merkitykselliseltä. Nostan laukan ja käännän Butterflyn kohti vaatimatonta keltapuomista pystyä, jonka vierellä Jens seisoo kädet lanteillaan. Kun Butterfly ponnistaa kissamaiseen hyppyynsä ja leiskauttaa hännän korkealle ilmaan, tiedän pakahtuvassa sydämessäni, että sen minä haluan omistaa. 10.-30.6.2024 - OdottaminenOdottaminen on pahinta. Ostotarkastus on tehty, kauppakirja on tehty, traileri ja laiva varattu. Butterfly on jäänyt Hanameilta Ruotsiin ja asunut siellä jonkun Jensin tuttavan luona pienessä maalaistallissa kahden pohjoisruotsinhevosen kanssa. Olisin saanut hevosen Suomeen jo kesäkuussa jos olisin halunnut, mutta kesäkuun kilpailujen keskellä uuden hevosen vastaanottaminen tuntui kerta kaikkiaan mahdottomalta. Kaiken lisäksi Jensin tuttavan tuttu on tulossa heinäkuussa Suomeen ja Butterfly mahtuu hänen autoonsa, mikä madaltaa kuljetuksen hintaa paljon enemmän kuin olen osannut edes toivoa. Tallipaikkakin on onneksi siunaantunut eteemme paljon helpommin kuin olin ajatellut. Olin alun perin joutunut epämukaville ajatuspoluille miettiessäni, pitäisikö minun luopua Blisistä, jotta saisin Seppeleestä karsinapaikan Butterflylle. Kohtalon oikku on kuitenkin johtanut siihen, että Artsi on jäänyt Hanameilta Ruotsiin ja ilmoittanut kummallisen viestivaihdon kautta ravitallin porukalle ja sitä kautta seppeleläisille, että tallissa olisi tilaa sekä hevosille että apukäsille. Tappi näyttää minulle vierastallista tyhjän karsinan, jonka ovessa on edelleen Vanilin nimi. En kehtaa irrottaa nimikylttiä, vaan Seppeleessä seuraavana aamuna käydessäni lainaan sieltä yhtä vapaata pikkuliitutaulua ja naulaan sen oveen Vanilin kyltin viereen. Tarkoituksenani on hoitaa Butterflya itse niin paljon kuin mahdollista, mutta kolmen muun hevosen kanssa ei varmaan ole pahitteeksi, että Tappi ja Evgekin tietävät kuka kesähevosvieraista on kukakin. Lyyti ja Armas ovat mitä paras tuki, kun vaeltelen Artsilassa siistimässä paikkoja ja kaipaamassa pian saapuvaa hevostani. Armas istuu milloin heinäpaalilla, milloin tallin betonilattialla kertomassa puolitotuudelta kuulostavia juttuja tallin hevosista, ja Lyyti näyttää vierastallin satulahuoneesta tyhjän paikan ja neuvoo, mistä numerosta Evgen saa kiinni silloin, jos tämä ei vastaa omaan puhelimeensa. Pari yötä nukun Lyytin luona hieman tupakalta tuoksuvalla patjalla, jonka käymme hakemassa Tapin ystävällisellä avustuksella päärakennuksen yläkerrasta. Armas vaatii saada pitää esittelykierroksen tallin laitumella ja taluttaa otsatukasta luokseni milloin rakkaan russ-poninsa Ravin, milloin Humman, joka on kuulemma tallin paras juoksija jos Ravia ei lasketa. Kesäkuun viimeisinä päivinä Armas ilmoittaa kertoneensa Raville, että Butterfly on tulossa talliin. Oletan sen tarkoittavan, että kaikki on valmiina uutta hevostani varten. 1.7.2024 - Uusi kotiButterfly saapuu Artsilaan. Ilta on jo laskeutunut violetinsinisenä huntuna taivaanrantaan, kun Butterfly peruuttaa matkan jäljiltä hieman hoippuroiden ulos trailerista. Se asettelee jalkansa hyvin varovaisesti lastaussillalle, ja tuntiessaan pehmeän pihamaan kavioittensa alla se pysähtyy ja kohottaa päätään. Butterfly kääntyy katsomaan taivaanrantaa, jota vasten vehreät koivut piirtyvät, ja haistelee uteliaana iltailmaa. Seison jännittyneenä vähän matkan päässä puristaen keltaista riimunnarunpäätä hikisissä sormissani. Butterfly laskee päänsä, haistelee hiekkaa, taivuttaa polviaan -- sitten se laskeutuu urahtaen kyljelleen ja piehtaroi keskellä ravitallin pihaa niin, että kuskinsa ollut Jensin tuttavan tuttava nauraa selkäni takana ja taputtaa olkaani ja sanoo, että olen löytänyt hevosen, josta minulle tulee olemaan iloa vielä monta, monta kertaa.
|
|
|
Post by Salma on Jul 21, 2024 16:27:27 GMT 2
Tuttuja merkkejä 2.-5.7.2024 Butterfly kotiutuu nopeasti. Sen sopeutumiskyky hämmästyttää minua: vain ensimmäisinä päivinä se jää tuijottelemaan milloin ravikärryjä, milloin risteystarhassa laiduntavia vieraita hevosia. Vajaa viikko saapumisensa jälkeen se vaikuttaa kuitenkin yhtä rennolta kuin Artsin omat juoksijat, jotka seisoskelevat silmät puoliummessa nautiskelemassa päivänpaisteesta, eikä mikään niissä liiku lukuun ottamatta pitkiä ravihevoshäntiä, joilla ne hätistelevät silloin tällöin kärpäsiä. Butterfly on ihastunut erityisesti Artsin pohjoisruotsinhevoseen Kalleen. Liekö syynä se, että Ruotsissa reilun kuukauden asuessaan sen tallikaverina oli pohjoisruotsalaisia: Butterfly seuraa Kallea aina kun pystyy. Tappi tunnustaa, että eräänä aamuna matkalla tarhaan Butterfly on päässyt häneltä karkuun ja painellut suoraan Kallen tarhalle. Se oli Tapin mukaan juuri näyttänyt etsivän sopivaa kohtaa, josta hypätä ojan ja aidan yli tarhaan, kun Tappi oli saanut sen kiinni. Kallen sijaan Butterfly tarhaa saunametsän katveeseen rakennetussa hiekkatarhassa Bellan ja Roosan kanssa. Niistä Butterfly ei näytä erityisemmin välittävän. Pari ensimmäistä päivää annan sen seurailla ravitallin elämää vartiopaikaltaan tarhasta melkein koko päivän ajan ja olen vain juoksuttanut sen nopeasti, mutta perjantaiaamuna viimein satuloin sen. Olen tullut Artsilaan jo yhdeksäksi aamulla, että ehtisin liikuttaa Butterflyn ennen Seppeleeseen lähtöä. Minua jännittää vähän, ettei käytössä ole mitään pienempää ratsastusaluetta kuin raviradan keskiympyrä, mutta kaikeksi onneksi Lyyti ja Armas suostuvat henkiseksi tueksemme. Armas seisoo kädet lanteillaan raviradan aitaan nojaten ja huutaa aina ohikulkiessani, kuinka minun pitäisi ravata Butterflylla ihan pikkuisen nopeampaa. Lyyti on ostanut kaupasta pullaa ja on hypännyt aidalle syömään sitä. Kahden tallin välillä kulkeminen on saanut minut hieman mietteliääksi jo muutaman päivän perusteella. Olen tiennyt jo etukäteen, että todennäköisesti haluan löytää Butterflylle vuokraajan, mutta nyt idea vahvistuu entisestään. Kun olen iltapäivällä päässyt Seppeleeseen ja ratsastanut Bonnien, kiipeän kokispullon kanssa tallin yläkertaan ja julkaisen vuokraajailmoituksen.
|
|
Miska
Uusi ihmettelijä
Posts: 8
|
Post by Miska on Jul 27, 2024 8:07:29 GMT 2
Kevättä & Heinäkuun loppua 2024 ”Ik hou van je, maar ik kan dit niet meer doen. Misschien wel de grootste liefde is loslaten en dat moet ik nu doen”Willemin viesti oli tullut jo kuukausia sitten, mutta mä en ollut ikinä osannut vastata siihen. Totta puhuen mä en ehkä ollut yllättynyt siitä, että meidän suhde oli päättynyt näin, mutta ehkä välimatka meidän välillä oli vain ihan liian pitkä, vaikka me oltiinkin tehty parhaamme sen eteen, jotta me voitaisiin olla mahdollisimman paljon yhteydessä, vaikka mä en päässytkään Hollantiin niin usein kun mä halusin. Toisaalta en mä tiennyt, jotta oliko meidän suhteen edes tarkoituskaan kestää. Oltiinhan me vielä ihan totaalisia lapsia, kun meidän tiet olivat kohdanneet ja en mä tiennyt oliko kukaan viettänyt koko loppuelämäänsä ensimmäisen kumppaninsa kanssa. Kai sellaisiakin ihmisiä oli, mutta ehkä meidän ongelma Willemin kanssa oli myös se, että mä olin Suomessa ja toinen Hollannissa. Olinhan mä ainakin yrittänyt tehdä kaikkeni sen eteen, että me saataisiin meidän parisuhde toimimaan, mutta ehkä mä en sitten ollut yrittänyt tarpeeksi. Kevään edetessä mä olin keskittynyt siihen, että mä sain suoritettua lukion suhteellisen hyvin arvosanoin. Totta puhuen mä en oikeastaan edes tiennyt mitä mä haluaisin tehdä elämälläni, joten siinä mielessä lukio oli tainnut olla ihan oikea vaihtoehto mulle. Kirjoitusten jälkeen ja kun mä sain tietää, että saisin ylioppilaslakin, me pidettiin äitin kanssa pienimuotoiset juhlat. Tai ei niitä välttämättä ihan oikeiksi juhliksi voinut sanoa. Suurin yllätys oikeastaan oli se, että grootmoeder ja opa olivat tulleet vierailulle. Äiti ei ollut puhunut mitään asiasta ja mä en jotenkin ollut edes osannut ajatella, jotta tällainen mahdollisuus olisi, vaikka olinkin kertonut heille, jotta olin valmistunut. Viikko, jonka grootmoeder ja opa olivat viettäneet Suomessa, oli todella mukava ja vaikka mun kaipuuni Hollantiin nostikin päätään. Mä olin ollut pieni, kun äiti oli muuttanut meidät Hollannista Suomeen ja olinkin asunut suurimman osan elämästäni täällä sekä suurin osa muistoistani liittyi Suomeen. Kuitenkin äiti oli tehnyt kaikkensa, jotta en etääntyisi isäni puolen suvusta. Tänä vuonna en ollut vielä kerennyt käymään Hollannissa enkä tiennyt milloin pääsisin reissaamaan sinne. Saatellessamme isovanhempiani junaan lupasin kyllä yrittää käydä jossain kohtaa tätä vuotta Hollannissa. Koska lukion loppuun saattaminen oli vienyt suurimman osan huomiostani, en ollut hakenut mitään kesätöitä. Osin olin jättänyt hakematta senkin vuoksi, jotta en tiennyt mitä minulla olisi Pronssijoella. Tai siis olihan minulla diilimme Hanneksen kanssa, mutta muuten. Totta puhuen mä en välttämättä ollut täysin varma siitä, mitä mä halusin tehdä. Mä olin katsellut mahdollisuuksia, joita löytyi muualta Suomesta ja mun tutkimusmatkani olivat myös sisältäneet sivuja, joissa esiteltiin vuokraajia tai ylläpitäjiä hakevia hevosia. Vakavalla mielellä mä en ollut mitään uutta diiliä etsinyt, mutta klikatessani auki Butterfly Flip nimistä tammaa koskevan ilmoituksen joku tuntui vain klikkaavan. Kai se oli jokin tamman yleisessä ilmeessä, joka mua kiinnosti. Ruunikon ilmoitus oli ainut, jonka mä luin oikeasti sanasta sanaan ja samalla se oli ensimmäinen, jota mä oikeasti aloin harkitsemaan. Liian hätäisiin johtopäätöksiin en kuitenkaan halunnut ruveta, mutta tamman pyörittyäni pari päivää mielessäni, päätin että mihinkään ei silti tarvitsisi lupautua, vaikka soittaisinkin tamman omistajalle. Salma Stjärndahlin numeron löydyttyä naputtelin sen puhelimeeni ennen kuin klikkasin vihreää luurinkuvaa ja nostin puhelimen korvalleni. Muutamaa hälytysääntä myöhemmin linja aukeni. ”Hei, olen Mikkel van Leeuwen ja soitin Butterfly Flip nimisen tamman vuokraamista koskevasta ilmoituksesta. Onko tamma vielä etsimässä vuokraajaa?” Kuultuani jotta tamma oli vielä ilman omaa apuihmistään, kerroin Salmalle itsestäni, jättäen kuitenkin pois sen faktan, jotta isäni oli ollut eläessään yksi Hollannin huippuratsastajista. Ehkä mun olisi ollut helppo avata ovia hevosmaailmassa isäni nimellä, mutta heti kun mä olin vain saanut äidiltä luvan aloittaa ratsastamaan, mä olin päättänyt, että en haluaisi aiheuttaa äidille enää yhtään enempää sydänsurua kuin mitä hän oli jo nyt joutunut kestämään hevosten vuoksi. Kerroin Salmalle nykyisestä roolistani Hanneksen hoitajana ja siitä, millainen historia minulla oli ollut hevosten kanssa muutenkin. Vaikka en ollutkaan kysynyt mitään Hannekselta, uskalsin silti luvata, jotta mies varmasti voisi antaa omat suosituksensa ja kertoa siitä, kuinka olin Katan kanssa pärjännyt, jos nainen haluaisi myös ulkopuolisen mielipiteen. Kai oma kerrontani oli kuitenkin ollut tarpeeksi lupaavaa, sillä sovimme päivän ja kellonajan, jolloin kävisin tammaan tutustumassa. Joten tässä sitä nyt oltiin, vajaata viikkoa myöhemmin junassa kohti Liekkijärveä. Vaikka jossain kohtaa retkeni oli jännittänyt, oikeastaan viimeisen tunnin mun oloni oli ollut yllättävänkin rento. Mä tiesin, että tämäkään tapaaminen ei sitonut meitä kumpaakaan vielä mihinkään, mutta samalla se ei myöskään tarkoittaisi sitä, että mä en aikoisi tehdä parastani. Junan saavuttua asemalle jonkinasteinen jännitys yritti taas alkaa kihelmöimään sisälläni, mutta tein parhaani hiljentääkseni sen. Siirryttyäni hieman sivumpaan asemalaiturilla tarkistin puhelimestani ohjeet, joiden avulla pääsisin Artin Ravitallille. Kuullessani sen alustavassa puhelussamme olin joutunut itsekseni hieman ihmettelemään tätä valintaa, mutta toisaalta en itse ollut kukaan sanomaan mistään mitään. Totta puhuen mä en oikeastaan edes tiennyt mitään ravitalleista, joten senkin puolesta mä olin huonoin ihminen antamaan omaa mielipidettäni. Lopulta mä saavun tallipihaan, vaikka se ei millään tasolla muistuta mitään niistä, joissa olen pyörinyt. Odotettuani hetken huomaan jonkun lähestyvän minua ja pian saapuja esittäytyykin Salmaksi. ”Mikkel. Tai no Miska ihan vaan helpommin” esittelen itseni, puristaessani naisen kättä napakasti mutta en kuitenkaan liian lujaa. ”Tulit katsomaan Butterflyä?” Nyökkäys sai toimia vastauksenani, ennen kuin minulle viitottiin suuntaa ja lähdimme askeltamaan eteenpäin. Kävellessämme tamman tarhalle Salma kyseli minulta vielä muutamista asioista, jotka tuolla oli noussut mieleen ja toki samalla sain tilaisuuden kertoa vielä sellaisia asioita, joita mieleeni oli noussut tässä välissä. Lopulta me päästiin oikealle tarhalle ja Salma viittasi kohti oikeaa hevosta. Poimittuaan oikean riimunnarun kolmen narun kasasta, otin sen Salmalta ja avasin porttia sen verran että pääsin tarhaan sisälle. Lähestyin hevosia rauhallisella askelluksella ja niiden huomatessani minut puhelin rauhallisella, pehmeällä äänellä niin suomeksi kuin toisella äidinkielelläni. ”Hallo meisje” tervehdin Butterflytä päästessäni lopulta tamman vierelle. Tarjosin tammalle kättäni nuuhkittavaksi ennen kuin lähestyin rauhallisesti riimua ottaakseni siitä kiinni ennen kuin naksautin riimunnarun lukon kiinni sille tarkoitettuun renkaaseen ja pyysin tamman liikkeelle. Taluttaessani Butterflytä yritin pitää huolta siitä, jotta taluttaisin tammaa juuri sieltä mistä pitäisikin ja että mieluummin olisin liian huolellinen kuin huoleton. Päästessämme ulos tarhasta annoin Salman näyttää suuntaa, johon tamman kanssa lähdimme kulkemaan. Kävellessämme yritin tutkia parhaani mukaan sitä miltä tamman käynti näyttää ja kuinka se reagoi erilaisiin asioihin, joita tallipihalla tapahtui. Äänet olivat minullekin uusia, joten se toi hommaan omanlaisensa lisämausteen, mutta onnekseni mitään sen suurempaa ongelmaa tamman kanssa ei tullut esiin. Talliin päästessämme sain Salmalta ohjeet siitä mihin Butterflyn saattoi jättää kiinni ja mistäpäin tamman harjat löytyisivät. Harjapakin löydyttyä laskin sen turvalliselle etäisyydelle ennen kuin poimin kumisuan, jota näytin tammalle ennen kuin laskin sen kevyesti suklaanruskealle lavalle. Hiljaa aloin liikuttamaan harjaa kevyellä paineella pitkin lapaa, edeten siitä säälle ja kohti selkää. Pyörittäessäni tamman karvaa kyselin Salmalta oliko tamman hoidossa jotain sellaista mikä pitäisi ottaa huomioon. ”Miten tamma reagoin siihen?” kysyin kerryttääkseen lisätietoa tammasta, jotta en aiheuttaisi mitään kohtausta haluamattani ja osaisin varautua kaikkeen jo nyt sekä mahdollisesti tulevaisuudessa. Olin koko hoitohetken ajan kuulostellut omia tuntojani tammasta ja mun oli pakko myöntää, että mä tykkäsin ruunikosta. Vaikka kyseessä oli nuori hevonen mua ei pelottanut se, kuinka mä pärjäisin sillä mä olin kuitenkin pärjännyt Katan kanssa. Tiesin myös, että jokainen tilaisuus tarjosi jotain, vaikka emme pääsisikään minkäänlaiseen sopimukseen. Juteltuamme Salman kanssa vielä hetken sen jälkeen, kun Butterfly oli palautettu takaisin tarhaansa, oli minun aika kiittää ainakin jo tästä mahdollisuudesta ja lähteä tekemään matkaani kohti juna-asemaa. Kuitenkin ennen kuin olin päässyt edes takaisin Pronssijoelle sain puhelun, jossa minulle tarjottiin mahdollisuutta alkaa vuokraamaan tammaa. Miettimättä sen suurempia tartuin tarjoukseen ja vasta puhelun jälkeen aloin miettimään miten nurinkurisesti elämääni hoidinkaan. Ainakin minulla olisi jokin syy, miksi pakkaisin elämäni pahvilaatikoihin ja muuttaisin useamman sadan kilometrin päähän kaikesta siitä mikä oli viimeisen melkein kahden vuosikymmenen ajan ollut kotini.
|
|
Miska
Uusi ihmettelijä
Posts: 8
|
Post by Miska on Aug 12, 2024 8:56:14 GMT 2
11.08
Mä en oikein tiennyt mihin menneet melkein pari viikkoa oli hukkunut. Toisaalta mä en kyllä ollut tajunnut, että ekaa kertaa omille muuttaessaan oli Näin Paljon kaikkea mitä piti oppia ja selvittää. Onneksi mä olin luonut jo Pronssijoella itselleni jonkinlaisen rutiinin päiviin, niin mulla oli edes jonkinlaista tarttumapintaa asioihin täällä. Paljonhan mulla olisi varmasti vielä opeteltavaa siitä, miten yksin asuttaisiin, mutta ehkä mä sen oppisin.
Butterflyn kanssa meillä oli alkanut onneksi sujumaan asiat hyvin. Tokihan Artsilla - kuten olin oppinut ihmisten paikkaa nimittävän - meno oli ihan erilaista kuin mihin olin tottunut. Muutama kerta oli kuitenkin jo tarjonnut jonkinlaisen perustiedon siitä, että mistä löytyy mitäkin ja olimme päässeet vähän tehokkaampaan työskentelyyn. Tai ehkä yhdessäoloamme ei voinut työskentelyksi sanoa, sillä pääasiassa olimme vain tehneet tuttavuutta tamman kanssa.
Ensimmäisiin päiviin oli mahtunut vain harjailuhetkiä sekä muuten vaan ajan viettoa tamman kanssa. Nuo päivät oli kyllä osoittautuneet tärkeiksi, sillä olin oppinut Butterflystä tai vlinderistä, kuten olin alkanut tammaa kutsumaan paljon uutta. Tokihan samalla tällaiset helpot simppelit päivät auttoivat siinä, jotta sain rakennettua parempaa suhdetta tamman kanssa. Oikeastaan mua ei edes haitannut ottaa tällaisia hitaita askeleita.
Kuukauden edetessä me oltiin alettu tutkimaan Artsilan ympäristöä yhteisillä kävelylenkeillä. Välillä me oltiin menty ihan täysin tutkimusmatkaillen, kun olinkin kääntynyt väärin Salman ohjeista huolimatta. Joinain kertoina olin lähtenyt tarkoituksella vain seikkailemaan johonkin suuntaan ja tullessamme risteykseen, josta en tiennyt mihin kääntyä, olin setvinyt suuntaa google mapsista. Ehkä se ei välttämättä ollut se paras mahdollinen tyyli, mutta sen kautta me oltiin löydetty pari uuttakin reittiä, joita me oltiin vähän vaihdellen kävelty.
Reilun parin viikon päästä me päästäisiin kuitenkin aloittamaan tämä projekti uusiksi, kun tamma muuttaisi Artsilasta Ruskamäelle. Vaikka tämä olisikin taas uusi muutos vain kuukauden sisällä, ei se silti pelottanut mua vaan oikeastaan mä odotin sitäkin mielenkiinnolla. Muutto Ruskamäelle todennäköisesti tarkoittaisi myös sitä, jotta uskaltaisin kokeilla ottaa seuraavan askeleen Butterflyn kanssa ja kokeilla nousta tamman selkään. Vaikka Salma olikin kertonut jo alussa, jotta saisin myös ratsastaakin tammalla, ei minulla ollut mitään kiirettä Butterflyn selkään. Totta puhuen kunnollisen kentän puuttuminen sai minut jännittämään ensimmäistä ratsastusta, joten en halunnut kiirehtiä satulaan nousemisen kanssa. Tai ainakin jos haluaisin kokeilla ratsastaa tammalla ennen kuin muutto Ruskamäelle olisi ajankohtainen, haluaisin todennäköisesti pyytää jotain vähintään henkiseksi tueksi.
Vielä mä en kuitenkaan tiennyt, että ketä mä uskaltaisin pyytää niin mä en aikonut kiirehtiä asian kanssa. Me kuitenkin pystyttäisiin työskentelemään maasta käsinkin ihan hyvin ja nyt kun ainakin jonkinlainen yhteinen sävel tamman kanssa oli löytynyt ehkä ratsastamista loogisempi seuraava askel olisi alkaa työskentelemään juoksuttaen ja edetä siitä askel kerrallaan eteenpäin.
|
|